Fr. Nygaards forlag. Griegs bogtrykkeri, 1886.
Michaud. Madame Raquin. Therese Raquin. Suzanne.
Et stort soveværelse (i Pont-Neuf-passagen), der også bruges til dagligstue og spisestue. Det er høit, mørkt, forfaldent; trukket med gråt, falmet papir; tarvelige og umage møbler, der er overfyldte med æsker fra butikken. I baggrunden en dør; til venstre for den en buffet, til høire et skab. Til venstre, 2den kulisse, en alkove med seng og et vindu, som vender ud til en nøgen mur, ved første kulisse en liden dør og fremst på scenen et sybord. Til høire, 2den kulisse, gelænderet til en vindeltrappe, som fører ned til butikken. Første kulisse en kamin med taffeluhr og to kunstige blomsterbuketter under glas; fotografier på begge sider af speilet. Midt i værelset et rundt bord, betrukket med voxdug. To lænestole, en blå og en grøn. Stole.
Samme dekoration hele stykket igjennem.
Klokken 8. En sommeraften efter aftensmaden. Bordet står endnu dækket; vinduet på klem; fredeligt; borgerlig stilhed.
Laurent, Therese, mdm. Raquin, Camille.
Han er klædt i kjole ning.
_ (Camille sidder model i en lænestol tilhøir og sidder med en søndagsklædt borgers stive h og, maler med staffeliet ved vinduet, Therese bøiet og hensunken, med hånden under hagen. at ta af bordet.)
Camille. Gjør det noget, at jeg snakker? Å Laurent. Nei — når du bare sidder rolig. Camille.
Ja for hvis jeg ikke får snakke efter aftensmaden, så falder jeg isøvn. — — Du kan være glad du, som er så frisk. Du kan spise, hvad du vil. Jeg skulde ikke ha spist den kremen. Jeg har ikke godt af det. Gud, for en sjaber mave, jeg har . . . Liker du krem?
Laurent. Ja, jeg synes, det er svært sødt og godt.
De ved nok, hvad du liker her i huset. De har lavet kremen bare for din skyld, skjønt de ved, at jeg ikke har godt af det. Mor forkjæler Laurent — — ikke sandt, Therese?
Therese (uden at løfte hodet).
Jo. Mdm.
(kommer ind med en houg tallerkener).
Bare ikke hør på, hvad de siger, Laurent. Det. var Camille selv, som fortalte mig, at du likte krem bedre end vanille, og det var Therese, som vilde glacere den med puddersukker.
Du er en egoist, mor.
Mdm. Raquin. Ja, jeg er vist en egoist — —.
Camille (til moren, som går ud smilende). Ja, du er det . . . (til Laurent)
fordi du er fra Vernon, liksom hun selv.
Og du kjøbte små kniver — —. Det var jamen heldigt, at vi traf hverandre igjen her i Paris. Nu kan vi ha det hyggeligt her. Men du store gud, hvor jeg kjedede mig før, — det var forfærdeligt her. Om aftenen, trist — —. Kan du se at male længere? Laurent.
Å nei, her er lidt mørkt, men jeg får nu bli færdig alligevel.
Klokken er næsten otte. Uf, hvor lange så'ne sommeraftener er! Jeg vilde egentlig heller bli malt i sollys, det havde været penere. Istedetfor - denne grå baggrund, som du maler, skulde der ha været et landskab. — Men om morgenen har vi jo knapt tid til at få en kop kaffe i.os, før vi går på kontoret — —. Du, — det-kan vist ikke være godt for fordøielsen at sidde så ubevægelig efter maden?
Du er snart færdig; — og sa er det jo sidste gang idag. (Mdm. Raquin kommer tilbage, tar det sidste af bordet og terrer det.)
Desuden — du vilde ha meget mere lys om morgenen. Solen kommer jo egentlig ikke ind her, men den skinner pa muren ligeoverfor, og sa blir det jo altid lidt lysere her. — Det var en rar idé af mor at bo her i Pont-Neuf-passagen. Her er så fugtigt; når det regner, er her akkurat som i en kjælder.
Å — det ligger vel godt for forretningen. Camille.
Ja det kan så være. De står nede i butikken og butikken. Laurent. Ja, men det er da en bekvem leilighed.
Nei gu om det det er. Vi har bare ét værelse til mor foruden det rum, hvor vi både spiser og sover. —Kjøkkenet vil jeg ikke engang snakke om; — det er et sort hul, omtrent så stort som et skab.
frygtelig gjennem trappedøren der. (Peger på den lille dør tilvenstre.)
(som er færdig med bordet).
Du er aldrig fornøiet, Camille, stakkar. Jeg har gjort alting for dit bedste. Det var dig, som vilde være kommis i Paris. Jeg kunde godt ha begyndt igjen pa min høkerhandel i Vernon. Da du blev gift med din kusine, blev det jo nødvendigt at ta fat på arbeidet igjen for børnenes skyld, som kunde komme.
Ja, men jeg tænkte, jeg skulde bo i en gade, hvor der gik mange folk forbi. Jeg vilde sidde i vinduet og se på vognene. Det synes jeg er morsomt. — Men når jeg åbner vinduet her, så ser jeg ikke andet end den store murvæggen ligeoverfor og glasskabet i passagen under mig; muren er svart, og glasskabet er skiddent af støv og spindelvæv — —. Nei så likte jeg bedre vore vinduer, i Vernon, hvor man så Seinen bestandig rinde heller —Mdm. Raquin. Jeg har spurgt dig, om du vil reise tilbage.
Camille. Nei, det vil jeg ikke!
hjemme om aftenen, så det kan igrunden være mig det samme, om" passagen er fugtig, når bare dere befinder dere vel her. ; Mdm. Raquin. Nå — hold nu ikke pa med. det logiset længer. (Det ringer) Der er folk i butikken, Therese; gar du ikke ned? (Therese lader, som hun ikke hører; ubevægelig)
jeg skal gå ned og se efter. (Gar ned vindeltrappen.)
Scene II. Laurent, Therese, Camille.
Jeg vil ikke snakke mere om det med hende; men passagen er svært usund. Jeg får vel snart en lunge. betændelse, som gjør det af med mig. Jeg er ikke så stærk som dere andre. (Pause) Du — kan jeg ikke hvile mig lidt nu? Min venstre arm sover aldeles.
Ja, men jeg holder det ikke ud længere, jeg må røre lidt på mig. (Han reiser sig og går henimod Therese) Jeg forstår ikke, hvorledes min kone bærer sig ad med at sidde så rolig i timevis — uden at røre en finger. Det er for irriterende, — blir du ikke nervøs af at ha hende sån ved siden af dig hele tiden, Laurent? Nei Therese — rør lidt på dig! Kanske du morer dig, der du sidder?
Therese (ubevægelig).
God fornøielse. Det er bare dyr, som morer sig på den måden . . . Dengang da hendes far, kaptein Degans, overlod hende til mor, havde hun alt et par store, sorte øine, som skræmte mig . . . og kapteinen selv — det var en skrækkelig mand. Han døde i Afrika uden at vende tilbage til Vernon. — Var det ikke så, "Therese?
Therese (ubevægelig). Jo. Camille. Hun forsnakker sig nok ikke (kysser hende) — å ja.
du er nu en bra kone alligevel. Vi har ikke været uvenner en eneste gang, siden mor fik os gift — Er du sint på mig? Therese. Nei.
Laurent (slår Camille på skulderen med sin malerstok).
Nå, Camille! — bare ti minuter! (Camille sætter sig.) Drei hodet lidt tilvenstre — så, sid rolig sån.
Camille (efter en pause)
Noget nyt fra din far?
Laurent. Nei, han har glemt mig. Desuden — jeg skriver jo aldrig til ham. Camille. Det er rart, alligevel, — mellem far og søn. Det var umuligt for mig. Laurent. Å — gamlingen har nu sine egne idéer;
absolut, jeg skulde bli advokat, for at jeg kunde føre hans evige processer med naboerne. Da han fik vide, at jeg brugte op indskrivningspengene omkring på atelierne, holdt han tilslut aldeles op at sende mig penge, — å, det er ikke så morsomt at være advokat.
Det er nu en ganske pen stilling, alligevel.
lidt talent kan man tjene godt. Laurent.
— Og så traf jeg en af mine gamle skolekamerater, som var maler, — og så gav jeg mig til at være maler jeg også.
rationen nu.
Det var umuligt. Jeg holdt på at dø af sult.
gav jeg maleriet fanden og søgte en post.
Camille. Ja men du tegner jo godt endnu.
A, ikke stort. — Nar jeg likte mig si godt som maler, si var det, fordi det var et nokså morsomt arbeide, — og så: var det ikke videre anstrengende. Du kan tro, jeg længtes efter atelieret den første tid, jeg gik her pa kontoret. Det var en sofa der, hvor jeg har dormet mange deilige eftermiddage. Og vi havde nogen kymler — nå!
Brugte dere modeller?
. (Therese reiser sig langsomt og går ned i butikken.) Vi skræmmer nok bort din kone.
Hvor kan duindbilde dig, at hun hørte noget? Hun er et tarveligt hode. Men hun pleier mig udmærket, når jeg er syg. Mor har lært hende at lave bygsuppe.
Laurent. Jeg tror ikke, hun liker mig noget videre. Camille.
færdig nu? Laurent. Jo, du kan reise dig.
Camille (reiser sig, går hen og ser på portrættet)
Færdig! Er det aldeles færdigt? Laurent. Ja, nu mangler bare rammen. Camille. Det er udmærket, ikke sandt? (Han læner sig udover vindeltrappen) Mor! Therese! Kom op og se! Laurent er færdig med billedet mit!
Mdm. Raquin. Nei, er det færdigt?
Camille. (holder portrættet foran sig). Ja — kom her! Mdm. Raquin. A — hvor det ligner. Især munden;
ner aldeles. Synes ikke du, Therese?
Therese. (uden at nærme sig).
Jo. (Hun gir hen til vinduet, hvor hun lener sig med panden mod træværket.)
Camille.
Og kjolen da! min bryllupskjole! jeg har bare haft den på fire gange. Kraven ser ud som virkeligt klæde. Mdm. Raquin.
Og lænestolen! Camille.
Storartet! Man skulde tro, det var virkeligt træ! —-Det er min lænestol, vi havde den med fra Vernon; —det er bare mig, som sidder i den. (Peger på den anden lænestol) Den blå er mors.
Hvorfor har De sat den mørke flækken under det venstre øie?
Det er skygge.
(sætter portrættet på staffeliet, der står mod væggen mellem alkoven og vinduet)
Det kan hænde, det vilde være penere uden skygge; — men det gjør ikke noget, jeg ser fin ud; — man skulde tro, jeg var på visit.
Mdm. Raquin.
Hvorledes skal vi takke Dem, min kjære Laurent? De har ikke engang ladet Camille få lov til at betale farverne.
så snil og siddet for mig. Camille.
Nei, det går ikke for sig på den måden. Jeg vil gå ud og kjøbe en flaske af noget godt Vi må da krympe billedet vort, for fanden.
Laurent. Ja, det går jeg gjerne ind på, men jeg får vel ud og hente rammen.
Michaud må, finde billedet hængende på sin plads.
(Ud. Camille tar kjolen af; tar på sig en frakke, som hans mor gir ham, og gjør mine til at følge Laurent.)
Scene IV Therese, mdm. Raquin, Camille.
Camille (kommer tilbage)
Hvad skulde vi få til at drikke? Mdm. Raquin.
Det måtte være noget, som Laurent likte. Han er så snil, den gutten. Det er, som han hører til familjen nu.
Ja — aldeles som en bror —.
anisette ? Mdm. Raquin. Tror du, han liker anisette?
at ta en flaske fin vin — med kager til. Camille (til Therese). Du siger ingenting, du —. Husker du, om han liker malaga? Therese (forlader vinduet og gar frem pa scenen). Nei — men jeg ved, at han liker alt.
som en hest og drikker som en svamp.
Mdm. Raquin. Therese --— Camille.
Skjænd bare på hende. Hun kan ikke fordrage ham. Han har nok mærket det, han har sagt det til mig; — det er meget kjedeligt. (Til Therese) Jeg skjønner ikke, hvad du skal legge dig mellem mig og mine venner for. Hvad er det egentlig, du har imod ham?
Ikke noget — han er her bestandig. Han spiser frokost her, han spiser middag her; dere gir ham altid de bedste stykker. Laurent her og Laurent der. Det irriterer mig, — det er det hele.
Vær nu snil, Therese. Laurent er ikke lykkelig. Han bor på en kvist, og lever ikke godt. Det gjør mig så godt at se ham spise en god middag og varme sig her hos os. Han befinder sig så vel, når han sidder her med sin pipe, — og det liker jeg. — Han er alene i verden, stakkars gut.
Therese: Gjør hvad dere vil for mig.
ham. — Dere ved jo, at jeg aldrig siger noget. Camille. Jeg har en idé; — vi tar en flaske champagne;
det er udmærket. Mdm. Raquin. Ja, en flaske champagne; — det kan være en rimelig betaling for portrættet. — Glem ikke kagerne!
| Camille. Klokken er bare '/29. Vore gjæster kommer ikke før 9.
champagnen! (U4.) Mdm. Raquin.
Vær så snil at tænde lampen. Jeg går ned i butikken så længe.
Therese, senere Laurent.
(Therese, alene, blir stående ubevægelig et øieblik, ser sig om og puster endelig ud. Stumt s Hun går frem på scenen, strækker sig af træthed og kjedsomhed. Så hører hun Laurent gå ind gjennem de lille dør til venstre; hun smiler, en pludselig glæde farer gjennem hende. Det blir mørkere og mørkere i løbet af denne scene.)
Laurent. Therese —Therese.
Er det dig, Laurent? å, — jeg følte på mig, at du vilde komme. (Hun tar hans hænder og fører ham frem på scenen) Det er jo 8 dage, siden jeg har set dig. Jeg har ventet på dig hver eneste eftermiddag. Jeg håbede, du skulde slippe bort fra kontoret. Var du ikke kommet nu, havde jeg vist gjort noget galt. Du, hvorfor har du været borte så længe? Jeg holder det ikke ud længere. Vore håndtryk er så kolde om aftenen, når de andre er tilstede.
Laurent. Jeg skal sige dig — —Therese. Du er bange her — å, du er et barn.
noget sted i verden, hvor vi er så sikre.
Therese Raquin. 2 høiere og går nogle skridt) Der er ikke nogen, som har anelse om, at vi elsker hverandre. Der er ikke nogen, som kunde falde på, at vi mødes i dette værelse.
Laurent (fører hende tilbage og tar hende i sine arme). Vær fornuftig — nei, jeg er ikke ræd for at komme her. Therese.
du er bange, jeg skal elske dig for meget; du er ræd, du skal bli hængende med mig.
Hvorfor tror du mig ikke? Du ved jo, at jeg ikke sover om nætterne bare for din skyld. Jeger gal, — og jeg, som bare lo af kjærlighed før. Men jeg føler mig alligevel lidt urolig, jeg. er blit et helt andet menneske bare for din skyld. Ja, det er sandt, det er af og til, at jeg ikke er ganske rolig; jeg synes, det er unaturligt at elske slig, som jeg elsker dig, — og jeg er bange for, det skal føre os videre, end vi selv vil.
Therese (med hovedet mod hans skulder)
Å nei — det skal bli bare solskin.
Laurent (river sig heftig løs).
Gik det ikke i trappen? Therese. Nei, det er bare trinnene, som knager, fordi her er så fugtigt. (De nærmer sig hinanden.) Lad os elske hverandre — uden frygt og uden anger. Vidste du bare — å for en barndom! Jeg er bleven opdraget i en lummer sygestue — —Laurent. Stakkars Therese !
Ja, jeg var ulykkelig. Jeg sad i timevis sammenkrøbet foran ilden og stirrede idiotisk på den kogende bygsuppe. Rorte jeg på mig, så skjendte tante. Man måtte ikke vække Camille, skjønner du. Jeg stammede og skjalv som en liden olding, jeg var så klodset, at Camille lo af mig. Men jeg følte mig stærk, mine små barnehænder knyttede sig af og til, å — jeg kunde få sån lyst til at knuse alt, af og til. — De siger, at min mor var datter af en stammehøvding i Afrika. Det kan let hænde, det er sandt. Jeg har ofte drømt, at jeg rømte min vei, at jeg løb bort og forsvandt på landeveiene, barfodet i støvet. Jeg skulde ha tigget som en zigeunerske. Jeg foretrak forladthed fremfor deres gjæstfrihed, ser du. (Hun har snakket høit; Laurent går forskrækket over scenen og lytter.)
Laurent. Snak sagtere, eller din tante kommer op. Therese:
Å — lad hende komme! Så meget værre for dem, hvis jeg lyver! (Hun sætter sig halvt på bordet med armene overkors) Jeg ved ikke længere, hvorfor jeg gik ind på at gifte mig med Camille. Det var, som det skulde så være. Tante bare ventede på, at vi skulde bli gamle nok.
2% sa til mig: »Du ma være rigtig glad i din fetter, og du må pleie ham godt.« Hun vilde gi ham en sygepleierske, opdrage ham en kone, som kunde lave bygsuppe til ham. Hun elskede dette svagelige barn, som hun tyve ganger havde fravristet døden, — og hun havde opdraget mig til at være hans tjenestepige. Jeg gjorde ingen modstand. De havde gjort en usling ud af mig. Jeg havde ondt af barnet; når jeg legte med ham, var det, som jeg tog i noget vassent. Så kom bryllupsnatten: istedetfor at gå ind i mit eget værelse, som ligger til venstre for trappen, gik jeg ind i Camilles, som ligger til høire. Det var det hele.
Er du glad i mig? (Han tager hende i sine arme og sætter hende langsomt på en stol til høire for bordet.)
Jeg elsker dig; jeg elskede dig den første dag, Camille kom ind i butikken med dig; — du husker — da dere havde truffet hverandre på kontoret. Jeg ved ikke, hvorledes det kom. Jeg er stolt, jeg er henrykt. Jeg ved ikke, hvorledes jeg kom til at elske dig; i begyndelsen var det snarere had. Du irriterte mig, jeg følte mig uvel, når jeg så dig. Når du kom ind, spændtes mine nerver til det yderste; men jeg søgte lidelsen, jeg ventede bestandig på, at du skulde komme. Når du malte, var jeg spigret fast her på denne taburet — foran dine fødder; jeg kunde ikke for det, jeg stridde imod af alle kræfter.
Laurent. Å; hvor jeg elsker dig! (Knæler ned for hende.) Therese.
Og for at det skulde være rigtig moro her, så kom denne dumme Grivet og den gamle Michaud her hver torsdag. Ja du kjender jo disse torsdagsaftener med de evige dominopartier — å, jeg har været på nippet til at bli gal. Og torsdag fulgte på torsdag uden ende, med den samme idiotiske, dræbende kjedsommelighed. Men nu, — nu er jeg stolt, for nu er jeg hevnet. Jeg nyder mine forbudne glæder, når vi sidder her, efter maden, omkring dette bord for at ha det hyggeligt;
spiller domino; og midt i denne skikkelige fred, så sidder jeg og fremmaner mine kjære erindringer. Det er en nydelse mere.
Laurent (tror at høre larm og reiser sig forfærdet).
Du taler altfor høit, jeg er sikker på, at der kommer nogen og overrasker os.
Therese (reiser sig).
Pyt — du tror, hun kommer op. (Hungårhentiltrappen og kommer tilbage; med sagte stemme:) Jo, du har ret, det er bedst, du går. Men jeg vilde gjerne ha en aftale med dig for imorgen. Du kommer klokken to, ikke sandt?
Laurent. Nei, vent ikke på mig; det er umuligt. Therese.
Umuligt — hvorfor? Laurent. Min principal har lagt merke til, at jeg går så ofte bort;
oftere. Therese.
Vi skal altsa ikke se hinanden mere. — Du bryder med mig. — Det er folgen af din forsigtighed. Det er lumpent; du er feig, det er sagen.
Laurent (tar hende i sine arme).
Nei, — men vi kan skabe os en rolig tilværelse. Det gjælder bare at søge eller at vente på en leilighed— —. Jeg har ofte drømt om, hvorledes jeg skulde få dig for mig selv en hel dag;
jeg vilde ha en måned, et år, et helt liv af lykke —. Du —, tænk at elske hverandre hele livet, at være sammen hele livet! Jeg vilde forlade kontoret og bli maler igjen. Du kunde gjøre, hvad du havde lyst til. Vi skulde elske hverandre bestandig — bestandig —. Tror du ikke, du vilde bli lykkelig?
Therese (smiler henrykt med hodet på hans bryst)
Jo, jo — lykkelig. Laurent (løser sig fra hende; sagtere).
(drømmende)
noget at frygte; da skulde vore drømme gå i opfyldelse.
nuftig, som jeg er, — for det er mig, som er den fornuftige. — — Men nu må jeg sige farvel. Therese.
Du kommer imorgen? Laurent. Nei, men stol på mig.
lykkelige alligevel.
lille dør.) Therese (alene; efter et øieblik)
Scene VI. Therese, mdm. Raquin, senere Camille. Mdm. Raquin. Sidder du i mørke endnu? Du er en raring. Vent lidt; lampen er færdig, jeg skal tænde den.
Camille (med en champagneflaske og en pose med kager), Hvor er dere henne? -— Hvorfor har dere ikke tændt lys?
Tante er gåt efter lampen. Camille (skjælvende).
Å — er du der?! Gud, hvor du skræmte mig!
Du behøver da ikke at snakke i en sån uhyggelig tone. Du ved, jeg ikke liker, man spøger i mørke — — Therese: Jeg spøger ikke. Camille.
at gjøre sånt. Jeg er sikker på, jeg vågner inat og ser for mig en ligbleg kvinde, som går omkring sengen for at kvæle mig — —.
Therese. Jeg ler ikke. Mdm.
(med lampen), Hvad er påfærde? (Scenen blir lys.)
Camille. Å, det er Therese, som finder moro i at skræmme mig; — jeg havde så nær sluppet champagneflasken ned — —. Det havde kostet os tre franks.
Har du ikke git mere end tre franks for den? (tar flasken.) Camille.
Nei; — jeg har været lige på boulevard St. Michel; — for jeg havde sét af et avertissement, at man kunde få den så billigt der hos en kolonialhandler. Den er ligeså god som den til 8 franks. Det er jo noget man ved det, at sånne handelsmænd narrer os op i stry; — det er bare etiketten, som er, forskjellig.
kagerne. Mdm. Raquin.
Kom her! Jeg vil sætte altsammen på bordet, for at Grivet og Michaud kan ha hele overraskelsen, med det samme de kommer ind. Giv mig to fader, Therese.
(De sætter champagneflasken mellem to kagefader. Therese sætter sig foran sybordet og begynder at brodere.)
Camille. ; Grivet er præcisheden selv. Om et kvarter — på slaget ni — så er han her.
ham — hvad? Han indtar jo rigtignok ikke nogen høi stilling, — men hvem ved? Kanske han ved leilighed kan gi mig en håndsrækning alligevel. Det er en flink fyr, flinkere end man skulde tro. De gamle i departementet påstår, at han ikke er kommet et minut for sent på kontoret en eneste gang i tyve år — — Laurent tar feil, når han siger, han ikke har opfundet krudtet.
Mdm. Raquin. Michaud er også meget præcis. Du husker i Vernon, da han var politiassistent: klokken 8 præcis bestandig; — han fik altid ros for det.
Camille. Ja, men siden han tog sin afsked og kom til Paris med sin niece, er det forbi med det.
jentungen, har ham aldeles i sin lomme — —. Det er nokså morsomt alligevel at ha besøg en gang om ugen. Ikke oftere, — det vilde bli alt for dyrt. — — A, det er sandt, det var noget, jeg vilde sige; — jeg fik en idé på veien.
Mdm. Raquin. Hvad da? Camille.
Du ved mor, at jeg har loft Therese en sondag at reise ud til Saint-Ouen med hende, — for vinteren kommer. Hun bryr sig ikke om at spadsere i gaderne med mig. Jeg synes nu, gader er meget morsommere end landet. Hun siger, hun blir kjed af mig, — jeg kan ikke gå, siger hun — —. Nå, — og så har jeg tænkt, at det kanske var bedst at reise til St.-Ouen på søndag og at ta Laurent med. Mdm. Raquin.
Det er udmærket, -— reis dere til St.
børn. Jeg er for stiv i benene til at være med dere;
men det er en udmærket idé — og så vil du være aldeles kvit med Laurent for maleriet — —. Camille.
kommer ud sån. Husker du, da han var med os til Suresnes, Therese? Han er stærk som en bjørn, den fyren;
vand, han kaster sten op i luften, så høit å; — du skulde sét ham i Suresnes; han var postillon på en træhest, han smelte med pisken og satte sporene i siden; — han gjorde det så godt, at et helt bryllup holdt på at dø af latter. Bruden blev dårlig, — ja det er sandt, —ikke sandt, Therese?
Han havde ikke drukket mindre ved middagen.
Å — du kan ikke forstå, at folk morer sig. Dersom det var dig, som skulde besørge moroen til Saint-Ouen, vilde det bli en hyggelig tur — —. Hun? —hun sætter sig ned på jorden og gjør ikke andet end at sidde og glo på vandet, som glider forbi. Når jeg har Laurent med, så er det for underholdningens skyld —. Hvor fanden er han gat hen efter rammen sin? (Man hører butikklokken.) Der er han.
igjen endnu.
Scene VII. De samme. Laurent.
Laurent (med en ramme i hånden,)
De kan aldrig gjøre sig færdig i den butikken — —(ser på Camille og mdm. Raquin, som snakker sagte sammen).
vædder på, at dere har en ny overraskelse til mig.
Ja, — gjæt. Laurent.
Dere ber mig i middag til imorgen — på kylling. Mdm. Raquin.
Madhest ! Camille.
Bedre end som så.
Saint-Ouen på søndag, — og du blir med — vil du?
Ja, — naturligvis vil jeg.
får en hammer af mdm. Raquin.)
Mdm. Raquin. Men vær nu forsigtige, børn. — Laurent, jeg overlader Camille til Dem. De er sterk, og jeg foler mig tryggere, når jeg ved, han er sammen med Dem. — Camille. : Uf — hvor kjedelig, du er med din evige ængstelse, mor.
i den grusomste rædsel. — Engang må vel jeg også bli voxen — — Vi drager altså i droske til befæstningerne ; -— så slipper vi med at betale en tur bare. Derfra slår vi ind på landeveien; — om eftermiddagen reiser vi over til øen, og der får vi os en makrel, som vi spiser — —. Hvad? Er dere enige? Laurent (frem på scenen; sætter billedet i rammen). Ja, — men man kunde benytte tiden endnu bedre.
(Kaster et blik på Therese). Hvad siger du om en rotur?
Mdm. Raquin. Nei, nei -— ikke i båd!
angst. Therese. Tror dere, Camille vilde vove sig ud på vandet? —Å nei, — han er altfor ræd til det. Camille. Jeg — ræd?!
for vandet. — Nu husker jeg — fra gamle dage i Vernon; når vi lå ude i Seinen og skvapsede, stod du altid på land og frøs. — Nå ja, så sløifer vi roturen.
Nei — men det er ikke sandt — jeg er ikke bange. Vi vil ud og ro. Vil dere gjøre mig til en ren unge, for fanden! Vi skal nok se, hvem som blir den mindst modige af os — —. Therese er reed hun.
Therese. Du er jo ganske bleg alt, stakker.
Ja, du kan gjerne gjøre nar af mig — vi får se, vi får se. Mdm. Raquin.
Camille, a søde Camille, — opgi nu den tur — a gjor det for min skyld. Camille.
Mor, — jeg ber dig ikke plage mig længere; du ved, jeg blir syg af det.
Nu vel, — din kone skal afgjøre sagen. Therese.
Ulykker kan der jo ske, — hvor man er —. Laurent.
Det er sandt. — Pa gaden kan man glide og brække benene, — man kan få en tagsten i hodet, også.
Therese; Dere ved jo forresten, hvor glad jeg er i Seinen. Laurent (til Camille), Nå, — så er det afgjort, — du får din vilje, — vi tar roturen med. Mdm.
(afsides, til Laurent), Å gud, hvor ængstelig jeg er for dette. Camille vil være med på alt, — der er ikke noget udkomme med ham. Laurent. Vær nu ikke bange, — jeg er jo med.
får nok hænge billedet op. (Han hænger billedet over buffeten.)
Camille. Det må være en dag, det er godt veir, — ikke sandt? (Man hører butikklokken; taffeluret slår 9. Ni!
har vi Grivet!
De samme. Grivet.
Jeg er den første — —. Godaften mine damer og øvrige forsamling.
Godaften Grivet. Skal jeg ikke ta Deres paraply? (Hun tar paraplyen.) Regner det ude?
Nei, men det er usikkert veir. (Hun vil sætte paraplyen til venstre for kaminen). Ikke i den krogen, ikke i den krogen! — ja De ved, jeg har mine små vanet — —. I den andre krogen, — der ja — tak!
Mdm. Raquin. Skal jeg få lov at skille Dem med Deres galoscher?
Grivet. Nei, nei jeg skal sætte dem fra mig selv (ban sætter sig på en stol, som hun sætter frem til ham). Jeg må ha mine sager i orden; jeg liker, at alt star pa sin plads, ser De. (Han sætter galoscherne ved siden af paraplyen.) Se således — jeg befinder mig ikke vel ellers.
Camille. Har De noget nyt at berette? Grivet (reiser sig og går hen til midten af scenen).
Kl. 1/5 5 gik jeg fra kontoret, kl. 6 spiste jeg pa min vanlige restauration, — så læste jeg min avis til kl. 7, og da det var torsdag idag, gik jeg som sædvanlig herhen kl. 9 istedetfor at gå hjem og lægge mig — —. (Tænker sig om.) Så ved jeg ikke mere — det jeg kan huske —. :
Laurent. Har De ikke set noget pa veien da? Grivet.
Jo, det er sandt — der var mange folk i Rue St. André des Arts. Jeg matte bytte fortoug — det likte jeg ikke. Jeg er vant til altid at ga pa det venstre fortoug om morgenen, nar jeg gar til kontoret, og om aftenen så går jeg pa det andet fortoug — —.
Det høire fortoug —.
Grivet. Nei, om forladelse — (viser hvordan han gir). Om morgenen går jeg sån, — og om aftenen sån —. Laurent.
Det er meget fornuftigt.
Grivet. Altid det venstre fortoug, forstår De — det er meget bekvemt, sa tar man aldrig feil af gaderne. Laurent. Men hvad gjorde alle disse folk pa fortouget? Grivet.
Jeg ved ikke, — hvordan kan jeg vide det? Mdm. Raquin. Der er vel hændt en ulykke.
Grivet. Ja det er sandt, det var kanske en ulykke — —. Det faldt mig slet ikke ind.
det, så behøver jeg ikke at spekulere på det længere. (Sætter sig foran bordet tilvenstre.) Mdm. Raquin. Der har vi Michaud.
De samme, Michaud, Suzanne.
(Suzanne tar hat og sjal af, snakker sagte med Therese, som blir siddende ved sybordet.
hånden.) Michaud.
Jeg tror, jeg er lidt sent ude — —. (Han stanser foran Grivet, som har trukket sit uhr frem og viser ham det med en triumferende mine.) Jeg ved det, 6 minuter over, men det er pigebarnets skyld. (Peger på Suzanne)
foran hver eneste butik. (Han vil sætte sin stok ved siden af Grivets paraply.) i Grivet.
Nei om forladelse — det er min plads. De ved godt, at jeg ikke liker sånt. De kan sætte Deres stok i den anden kaminkrog. ; Michaud. Nå, nå — lad os ikke blive uvenner for det.
Camille (sagte til Laurent).
Du — jeg tror, Grivet er ærgerlig, fordi der er champagne. Nu har han sét tre gange hen pa flasken, men han har ikke sagt et ord. Det er da rart, at han kan ta det med sån ro.
Michaud (vender sig og ser champagnen). Nå, — du store! — Det kan man kalde! — Kager og champagne! Grivet.
Champagne — det har jeg drukket fire gange i mit liv.
Hvad er den høitidelige anledning?
Det er Camilles portræt, som Laurent er blit færdig med iaften, (Hun tar lampen for at lyse på portrættet.) Kom her og se! (Alle følger hende undtagen Therese, som blir siddende, og Laurent, som støtter sig til kaminen.)
Camille. Det er slående ligt — ikke sandt? Jeg ser ud, som jeg er på visit. Michaud. Ja, — ja. Grivet.
Therese Raquin. 3 jeg kom ind. — Det er nu forresten en fordel ved et totografi, at det ikke lugter —.
Camille. Ja, men når billedet blir tørt — —Grivet. A ja — når billedet blir tørt — det er sandt —— og det tørker kanske hurtigt?
blev tør. F Mdm. Raquin. De synes, det er godt, Michaud? — Ikke? Michaud. Det er meget godt, — udmærket.
og mdm, Raquin sætter lampen på bordet.)
Camille. Hvad siger du, om du gav os théen nu, mor? champagnen drikker vi, når vi er færdige med dominoen.
Grivet (sætter sig).
Et kvarter over 9 — der blir neppe tid til at ta mesteren idag. Mdm. Raquin. Bare fem minutter. — Nei bliv du, Therese, du er jo ikke frisk.
Suzanne (lystigt). Men jeg er frisk, jeg. Lad mig få lov til at hjælpe Dem, fru Raquin. Jeg synes, det er så morsomt at gå i huset. (De går ud i baggrunden.) Scene X.
Therese, Grivet, Camille, Michaud, Laurent.
Camille, Noget nyt, Michaud? Michaud. Nei — — jeg har fulgt min niece til syskolen i Luxembourg.
noget nyt! Historien i rue St.-André des Arts.
Camille. Hvad for en historie? Grivet så en masse mennesker der, da han kom.
Michaud. Der har været tykt af folk lige siden imorges. Folk så op i luften, — ikke sandt? Grivet.
det andet fortoug. — Det var altså en ulykke? (Han tar en kalot og skriveærmer ud af lommen og sætter dem på sig.) Michaud.
sende, som er forsvundet, men det eneste, som stod igjen efter ham, var en kuffert, hvor der lå en kvinde, der var skåret i fire stykker. Grivet. Det er ikke muligt! I fire stykker! Hvorledes kan man skjære et menneske i fire stykker?
Camille. Det er fotferdeligt.
Grivet. Og jeg, som har gåt forbi der! Nu, De siger det, husker jeg det — folk stod og så op.
at se? Michaud. De så på vinduet til det værelse, som de troede, han havde boet i. — Men det er en feiltagelse:
dendes vindu vender ud til gården. Laurent. Er morderen arresteret? Michaud. Nei, — en af mine gamle kolleger, som leder undersøgelsen, sa til mig imorges, at han ikke vidste nogenting. (Grivet griner og ryster på hodet.)
ubehageligheder. Laurent. Er den myrdedes identitet godtgjort? Michaud.
kufferten. Grivet.
Man har ganske bestemt gjemt det bort.
Camille. Hold dog op, — jeg ber dere! Det går koldt nedover ryggen på mig, når dere snakker om sånt —Grivet. Å nei, det er morsomt nok at være lidt bange, når - man er aldeles sikker på, at der ingen fare er på færde. Michauds historier fra den tid, han var'i politiet, er virkelig komiske. — Husker dere den om den nedgravede gendarmen, hvis hænder man fandt i en gulrodseng? Det var forrige høst, han fortalte den. Det interesserede mig virkelig meget, — —- For fanden! Vi er da sikre på, at der her ikke sidder snigmordere bag ryggen på os. I en skov — det kan så være —; hvis jeg gik gjennem en skov med Michaud, så vilde jeg nok be ham tie stille.
Laurent (til Michaud)
Tror De, der sker mange forbrydelser, som ikke opdages? i Michaud.
Ja, desværre; folk forsvinder, de dræbes langsomt, de kvæles, de knuses på en uhyggelig måde — uden et skrig, uden en blodplet — —. Der 'er mere end en morder, som spadserer rolig om på gaden.
Grivet (blæser)
Det er ikke Deres alvor? — man arresterer dem vel?
Når man ikke arresterer dem, min kjæte Grivet, så er det, fordi man ikke ved, at de er mordere.
Camille. Er ikke politiet godt da? Michaud. Jo, politiet er godt: men det kan ikke gjøre umuligheder — —. Jeg siger det op igjen: der er snigmordere, som er meget lykkelige, som lever fedt og er agtet af alle — —. De behøver ikke at ryste på hodet, Grivet. Grivet.
lov at gjøre, hvad jeg vil. Michaud.
Det kan let hænde, at De har en sån mand blandt Deres bekjendtskaber, og at De trykker hans hånd hver eneste dag.
Å — nei, sig ikke sånt; — det er ikke sandt; De ved godt, at det ikke er sandt.
Nu, — så kom med den.
Ja, det skal jeg; det er historien om den tyvagtige sjor. (Michaud trækker på skuldrene.) De kjender den kanske? De kjender jo alt. Der var engang en tjenestepige, som blev sat i fængsel, fordi hun havde stjålet noget sølvtøi. — Da man to år senere huggede ned en poppel, fandt man sølytøiet i en sjorerede.
tyven. De ser altså, at de skyldige altid får straf —Michaud (hånligt). Blev sjoren sat i fængsel da? Grivet (fornærmet). Sjoren i fængsel! Sjoren i fængsel! — Han er dum, den Michaud.
Camille. Nei, det var ikke det, Grivet mente.
ham. Grivet. Politiet er dårligt, det er sagen — — Det er umoralsk. Camille.
uden at nogen får vide det?
Jeg? — — (Går langsomt over scenen henimod Therese,) Skjønner dere ikke, at Michaud gjør nar af dere? Han vil skræmme dere med sine historier. Hvorledes skulde han vide det, som ingen ved? — Men hvis der er behændige folk i verden — nå, så meget bedre for dem. (Tæt ved Therese.) Fruen er vist mindre lettroende end dere.
Therese: Ja; — det, som ingen ved, existerer ikke.
Det kan ogsa være det samme; jeg vilde hellere snakke om noget andet. Kan vi ikke hellere snakke om noget andet!
Grivet. Gjerne for mig. Lad os snakke om noget andet da.
Camille. Vent lidt; — stolene er ikke tat op af butikken; å kom og hjælp mig! (Går ned) Grivet (reiser sig vranten). Det kalder han at snakke om noget andet, — at gå og hente stoler! Michaud. Kommer De nu, Grivet? Grivet. Gå først De — sjoren i fængsel, sjoren i fængsel! Du skulde aldrig ha hørt så galt.
har stået ved politiet! (Ned begge.)
Laurent (tar heftigt Thereses hænder; dæmper sin stemme)
Du sværger at adlyde mig?
Therese (ligeledes)
Ja, jeg tilhører dig, — gjør med mig, hvad du vil.
Camille (nedenfra)
Nå, Laurent! Dovning! Kunde ikke du komme og ta en stol istedetfor at la gjæsterne ga?!
Laurent (høit).
Jeg er blit igjen for at gjøre kur til din kone. (Til Therese, sagte) Tab ikke modet! Vi skal leve lykkeligt sammen hele livet.
Camille (nedenfra; leende)
Du har min tilladelse; forsøg på det!
Laurent (til Therese).
Og husk på, hvad du sa: det, som ingen ved, existerer ikke — —. ' (Man hører, det går i trappen) Der kommer del (De skilles hurtigt.
med hver sin stol; skoggerlatter.) Camille (til Laurent). Skøierfanten! — Jo du er en deilig fyr!
naturligvis bare fordi du ikke gad umage dig. Grivet. Der kommer endelig theen!
Scene XI. De samme, mdm. Raquin, Suzanne (ind med theen).
(til Grivet, som tar uhret op). Ja, ja — det tog et kvarter. Sæt dere nu!
indhente det forsømte.
sceniet; beg ham Laurent i mdm. Raquins lænestol til høire; bag dem Michaud. I aggrunden Camille i sin lænestol, Therese forlader ikke sybordet; Suzanne går hen til hende, når theen er serveret.) Camille (sætter sig). Nu er jeg da kommen i min stol —. Dominoæsken, mor! Grivet (henrykt).
Hvor hyggeligt her er nu! — Hver torsdag, når jeg vågner, siger jeg til mig selv: »Iaften skal jeg spille domino hos Raquin's.
Suzanne (afbryder ham).
Får jeg lov at gi Dem sukker, Grivet? Grivet. Tak, mange tak, frøken! To stykker, — så tak! (Fortsættende) Nå, dere kan ikke tro — — Camille (afbrydende).
Vil du ikke sætte dig hen til os, Therese? Mdm.
(gir ham dominoæsken). Lad nu hende være. Du ved, hun er ikke bra. Hun morer sig ikke med at spille domino. Hvis der kommer nogen i butikken, sa gar hun ned.
Det er utækkeligt alligevel, når alle vi andre har det hyggeligt, at ha en med sig, som sidder og surmuler. (Til mdm, Raquin.) Nå — sæt dig nu, mor!
Ja — ja — her er jeg.
Er alle færdige?
Ja, — jeg skal pynte dere ordentlig iaften. Mdm. Raquin, Deres the er lidt stærkere idag end forrige torsdag.
Grivet. Jeg? : Michaud. Ja, De begyndte på en sætning. Grivet. En sætning — jeg? — tøv! Michaud. Ja De gjorde det, — ikke sandt, fru Raquin?
Grivet sa: Nå — dere kan ikke tro — Grivet.
Na dere kan ikke tro —? Nei, det kan jeg ikke huske, — aldeles ikke. Hvis det skal være en spøg, hr. Michaud, så synes jeg ikke, De er noget videre heldig.
Er alle færdige? Na, så begynder vi. (Han tømmer stølende dominoæsken, Pause, under hvilken spillerne blander og deler brikkerne.) ;
Laurent er ikke med, og han har ikke lov til at gi dessein. — Syv hver! Ikke rod! Ikke rod, — hører De, Michaud? (Pause.
— jeg har dobbelt-sex.
(Tæppet falder,) Klokken 10. Lampen er tændt. Et år er gåt, uden at noget er forandret i værelset. Samme fred og ro. Mdm. Raquin og Therese sørgeklædte.
Therese, Grivet, Laurent, Michaud, mdm. Raquin, Suzanne.
Serene sidder som ved enden af første akt, Therese ved sybordet, åndsfraværende og lidende, broderiet på knæerne; Grivet, Laurent og Michaud på sine pladser foran det runde bord, Bare Camilles lænestol er tom, Pause, under hvilken mdm. Raquin og Therese serverer theen; — akkurat som i første akt.
Laurent. De må tænke på noget andet, fru Raquin. — Giv mig dominoæsken! Suzanne.
Får jeg lov at gi Dem sukker, Grivet?
Grivet. Tak, — mange tak, frøken! — To stykker — så tak! Der er ikke andre end Dem, som kan ta sukker i theen til mig.
Laurent (med dominoæsken).
Her er dominoæsken. — Sæt Dem nu, fru Raquin.
(Hun sætter sig) Er alle færdige?
Michaud. Jeg skal pynte dere ordentlig iaften —. Nar jeg nu bare får lidt rhum i theen min. (Skjænker rhum.)
Er alle færdige? Nå, så begynder vi.
støiende dominoæsken, Spillerne blander og deler brikkerne.) Grivet.
Se så — nu er her hyggeligt her, — 7 hver! Ikke rod, ikke rod! hører De, Michaud? (Pause) Nei idag er det ikke mig, som begynder.
Mdm. Raquin. (bryder pludseligt ud i tarer).
Nei, jeg kan ikke, det er mig ikke muligt. (Laurent og Michaud reiser sig, og Suzanne lener sig op mod mdm. Raquins lænestol)
akkurat som i gamle dage, så husker jeg, — så gjør det så ondtihjertet — Dengang var Camille med, stakkar —Michaud.
For pokker, fru Raquin! Vær nu fornuftig!
De må undskylde mig, min gamle ven, — jeg kan ikke, De husker, hvor glad han var i at spille domino. Det var ham, som væltede æsken bestandig, — sån som Laurent gjorde nu —. Og når jeg ikke var hurtig nok færdig, så skjændte han, — og jeg var så bange for at gjøre ham imod, han blev syg af det — Å, dengang var her hyggeligt — og nu — nu er hans stol tom —Michaud.
Kjære frue — tab ikke modet.
denne måden —.
Suzanne (omfavner mdm Raquin)
Græd ikke — jeg ber Dem. Det gjør så ondt. Mdm. Raquin. Dere har ret, jeg bør være stærk. (Græder.)
Grivet (støder brikkene fra sig).
Nå — så kan vi lige så godt la bli at spille. Det er da også kjedeligt, at De skal ha det på den måden — —. Tror De, Deres søn lever op igjen, fordi om De græder?
Vi skal alle dø. Mdm. Raquin.
bE Grivet. Nar vi kommer her i huset, så er det, fordi De skal ha en smule adspredelse — —. Michaud. Man må lære at glemme, kjære frue! Grivet. Ja vist må man det. Frisk mod, for fanden. — Vi spiller to sous partiet, hvad? Er Dere enige? Laurent. Vent lidt. — Lad fru Raquin få tid til at komme sig lidt. — Vi sørger jo alle over vor kjære Camille.
Suzanne. Hører De, kjære frue? Vi sørger med Dem alle. (Sætter sig på hendes knæ.) Mdm. Raquin. a, ja — dere er snille. — Vær nu ikke sindt, fordi jeg har ødelagt partiet for dere.
Michaud. Der er ingen, som er sindt. Men nu er der nu gåt et helt år, siden ulykken hændte, så jeg synes, det er på tide, De begynder at trøste Dem.
a, — jeg har ikke talt dagene; — jeg græder, . fordi tårene kommer i øinene på mig.
skylde mig å jeg ser altid min stakkars gut vælte sig i Seinens bølger, — og jeg ser ham, sån som han var, da han var liden, og jeg vuggede ham isøvn. For en forfærdelig død! Hvilke lidelser han har måttet udstå! Jeg havde en uhyggelig anelse, jeg bad ham om at opgi den roturen. Men han skulde nu være så kjæk.
lå i vugge!
ham på mine knæ i tre uger, — jeg sov ikke en eneste nat, — men jeg reddede ham. Michaud. Nå — nu — De har Deres niece igjen.
gjøre hende ondt at høre Dem snakke slig — og så Laurent, som har frelst hende, og som hele sit liv vil være fortvilet over, at han ikke kunde få Camille også op; — Deres sorg er egoistisk, De bringer tårene frem i øinene på Laurent. — —Laurent. Det er forfærdeligt at huske på alt dette. Michaud.
De gjorde, hvad der stod i menneskelig magt. Da båden kantrede — den.
strække fiskegarn på var det ikke så? Laurent.
Jo — jeg antog det ialfald.
at vi blev kastet ud af båden alle tre. Michaud.
Og da dere gik rundt, — lykkedes det Dem at fa " tag i Therese.
Jeg sad og rodde, og hun sad ved siden af mig, jeg behøvede bare at gribe efter hendes klær. Da jeg sprang ud igjen var Camille forsvundet. Han havde siddet i forstavnen af båden og var i godt humør, han stak hænderne ud i vandet og snakkede noget om, at suppen var kold.
Rør ikke ved disse uhyggelige minder.
førte Dem som en helt. De sprang jo ud tre gange. Grivet.
Ja, det er sikkert. — Der stod en udmærket artikkel i avisen dagen bagefter; der stod, at han havde fortjent en medalje; det gik koldt ned igjennem ryggen på mig bare at læse om det, — hvorledes de var faldt i vandet, mens middagen ventede på dem på restaurationen. — Og otte dage bagefter, da man fandt liget, stod der også en artikkel. (Til Michaud)
Laurent skulde se på liget?. (Mam. Raquin bryder ud i en ny hulken,)
(stødt, sagte), De kunde da gjerne tie stille om det, Grivet; fru Raquin holdt netop på at komme sig lidt;
Grivet (fornærmet, sagte).
Jeg ber tusen gange; — — det var Dem, som begyndte forresten. — — Når man ikke spiller, så må man jo snakke om noget.
F Michaud.
A — det er nu den hundrede gang, De kommer med Deres avisartikel! Det er ikke så morsomt at høre på — —. Nu har De fåt fru Raquin på gråden for en ny halv time — —.
Grivet (reiser sig og skriger)
Det var Dem, som begyndte.
* Michaud (ligeledes), Neigu var det ei, — det var Dem! Grivet (ligeledes).
Sig ligesaa godt bent ud, at jeg er en nar! Mdm. Raquin. Kjære venner, — kjækl nu ikke om det.
Therese Raquin. 4! på scenen og bider ordene i sig) Jeg skal være fornuftig, —nu græder jeg ikke mere. Det er en trøst for mig at tale om det, det letter at få det ud, og det minder mig desuden om, hvad jeg skylder dere alle. Laurent, giv mig Deres hånd? De er ikke vred, er De vel?
Laurent (nærmer sig).
Ikke på andre end mig selv, som ikke var istand til at gi Dem begge to tilbage.
(holder Laurent i hånden).
Jeg er glad i Dem, som i mit eget barn. Jeg ber for Dem hver aften, fordi De gjorde, hvad De kunde, for at redde min son. Jeg beder himmelen vage over Deres skjæbne — — Ja, ja — min søn er deroppe, han hører mig nok, og det er ham, De vil komme til at skylde Deres lykke. Hver gang, der hænder Dem noget godt, så må De sige til Dem selv, at det er Camille, der har lyttet til mine bønner.
Laurent. Kjære fru Raquin! Michaud. Ja — sån skal det være.
(til Suzanne). Og nu, min pige; — sæt dig på din plads igjen. det er for din skyld.
Jeg smiler — ser du?
Suzanne (reiser sig og kysser hende).
Mdm. Raquin (sætter sig langsomt til spillet).
Hvem begynder: Grivet. A — De blir med! — Det var snilt! (Grivet, Laurent, Michaud sætter sig på sine pladse.) Hvem begynder?
Michaud. : Jeg — se her! (Sætter ud en domino.) Suzanne (som har nærmet sig Therese). Nu — vil De: så, jeg skal fortælle Dem om den blå prins? ; Therese. Den blå prins?
(tar en taburet og sætter sig ved siden af Therese). Det er en hel historie! Nu skal De høre!
må hviske, for onkel behøver ikke at vide noget om det. Tænk Dem, at denne unge herre — — det er en ung herre — "
Therese. Vær fornuftig! Din onkel lytter. (Suzanne reiser sig halvt og ser på de spillende.)
Michaud (sindt til Grivet).
De nægtede på femmeren for en stund siden, og nu har De femmere i massevis. Hvad skal det betyde? Grivet. Jeg? nei tak skal De ha, — De tar nok feil. ar Suzanne (sætter sig, fortsætter hviskende)
Å pyt! — onkel, når han spiller domino! — —Den unge herre kom hver eneste dag til Luxembourg. Onkel pleier at sidde på terrassen, ved De, ved det tredie træ til venstre, tæt ved avishytten. — Den blå prins satte sig altid ved det fjerde træ. Han la en bog på knæerne og lod, som om han læste, men han sad og så på mig hele tiden — —. (Hun stanser af og til og kaster stjaalne blikke på de spillende.)
Ja, det er, hvad der hændte i Luxembourg. —Nei, det er sandt; her forleden dag reddede han mig fra en stor fare; der var flere småpiger i haven, som legte med tøndebånd, og så kom det et sånt tøndebånd rendende mod mig i fuld fart, — men i det samme kom han og gav det et slag, så det tog en anden retning. Så måtte jeg smile, jeg tænkte på elskere, som styrter sig iveien for lybske heste. Prinsen tænkte vist på det samme han også, for han smilte så, da han hilste på mig.
Og så er romanen slut?
Nei — hvor vil De hen — det er jo der, den begynder. Iforgårs, da onkel var git ud, sad jeg og kjedede mig så grusomt alene, for vor pige er så skrækkelig dum. Så fandt jeg på at stille op den store tubus for ikke at kjede livet af mig. De husker den, — onkel havde den i Vernon; man kan se to mile bort med den. Nu ved De, at man kan se en ganske god bitte af Paris fra vor terrasse. Jeg rettede kikkerten mod St.
Sulpice; — der er nydelige statuer der, — udenfor det store tårn. Michaud (sindt; til Grivet). Nå, nå; — der er sex, — så kom nu videre. Grivet.
for fanden! Men jeg må beregne. (Spillet fortsættes.)
Therese. Og den blå prins?
Suzanne. Vent lidt! — Jeg så skorstener, å hele skover af skorstener, — et hav af skorstener!
soldater —. Kikkerten var fuld af dem. Men med éngang så opdager jeg mellem to skorstener — — kan De gjætte hvem? — den blå prins!
Din prins er altså skorstensfeier.
Suzanne (reiser sig).
Å — nei —. Han var på en altan liksom jeg, og det værste var, at han også stod og så i en kikkert; —jeg kjendte ham godt igjen på den blå frakken og knebelsbarten.
Therese. Hvor var han henne?
Jeg ved ikke, jeg. — Jeg har ikke set ham andet end i kikkerten, skjønner De. Det var vist svært langt borte, — på St.-Sulpice-kanten. Når jeg så med bare gine, kunde jeg ikke skjelne andet end noget gråt mellem de blå teglsten på taget; — jeg havde nær mistet ham, — kikkerten gled, og så måtte jeg gjøre en ny forfærdelig lang reise mellem skorstenene igjen;
Har du set ham siden?
Ja igår — idag, — ja hver eneste dag —. Er der noget galt i det da? Hvis De vidste, hvor liden og sød han ser ud i kikkerten! Han er ikke høiere end som så; — han ser næsten ud som et billede; — jeg er ikke det mindste bange. Jeg ved forresten slet ikke, hvor han er, — jeg ved ikke engang, om det er virkeligt, det som man ser i kikkerten? altsammen foregår jo derinde — Når han gjør sån (hun kaster et håndkys) så reiser jeg mig op, og da ser jeg ikke andet end den grå flækken. Kan jeg vel tro, at det er den blå prins, som gjør sån? (hindkys). — Han er der jo ikke længere — jeg kan glo, så meget jeg vil — -— Therese (smilende)
Du er sød — — (idet hun ser på Laurent), Hold bare på med at elske den blå prins i dine drømme.
Suzanne, Nei — tak skal De hal — Hys! Partiet er slut.
Michaud. Nu er det os to om mesteren, hr. Grivet. Grivet. Til tjeneste, hr. Michaud.
Mdm. Raquin (puffer stolen til høire til Laurent).
Siden De har reist Dem, så er De gjerne så snil og henter min sykurv?
værelse. — Tag et lys med. Laurent. Det behøves ikke. (Han går ud af døren i baggrunden.) Michaud.
I ham har De formelig en søn. Han er, så tjenstvillig, at —i Mdm. Raquin. Ja, han er svært snil.
per med at lukke butikken om aftenen — og — —Grivet. i Forleden så jeg ham sandelig stå og sælge nåle, som en anden butiksjomfru — —. He, he!
tiksjomfru med skjæg! (Ler. Laurent kommer heftigt ind, forvirret i øinene, som om han var forfulgt;
mod skabet.) ; Mdm. Raquin.
i Hvad er det, som feiler Dem? Michaud (reiser sig). Er De syg? Grivet. Har De slåt Dem? Laurent. Nei, — det er ingenting, — bare lidt svimmelhed. (Han går nedover scenen med usikre skridt.) Mdm. Raquin. Fandt De kurven?
Hvad for en kurv? — Jeg ved ikke -— nei det glemte jeg.
Suzanne. End De er bange, — De, som er mand! Laurent (forsøger at le), Bange? Hvorfor skulde jeg være bange? — Jeg fandt ikke kurven. Suzanne.
Vent lidt, — jeg skal nok finde den.
med til Dem. (Ud)
Laurent (kommer sig lidt efter lidt)
Det går over nu. Grivet. De er altfor sund; De har for meget blod.
Laurent (skjælvende)
Ja, jeg har nok for meget blod.
(sætter sig igjen). De skulde bruge noget. Mdm. Raquin. Ja, det er sandt; De har virkelig været lidt underlig i nogen tid, jeg får vist lave noget ribssaft til Dem.
(Til Suzanne, som kommer ind og gir hende sykurven) Nå — du fandt den. Suzanne. Den stod på kommoden — —.
langsomt er gået over til venstre) Jeg så ikke noget til Deres spøgelse, hr. Laurent. Det er vist blit bange for mig. Grivet.
Der sidder et hode på det pigebarn! (Man hører butikklokken.) Suzanne.
Bli bare siddende. Jeg skal besørge det. (Ud) Grivet. A — hun er en perle, — en sand perle Cr (Til Michaud) Vi siger altså, at jeg har 32 points og De 28? Mdm.
(efterat ha segt i kurven, som hun har sat pa kaminen).
Nei, jeg finder ikke noget garn her. Jeg far nok gå ned. (Ned)
Scene II. Therese, Laurent, Grivet, Michaud.
Grivet (reiser sig halvt; taler sagte)
Uf — vi havde nær fat vort parti ødelagt for en stund siden.
gamle dage. - Michaud (ligeledes).
Det er jo ganske naturligt; — når døden vandrer gjennem et hus, så — —. Men trøst Dem! — Jeg har fundet på et middel, som skal skaffe os vore gode gammeldagse torsdager igjen. (De spiller.)
Therese (sagte til Laurent, som har nærmet sig hende)
Du er bange — er du ikke?
Laurent. Jo —. Skal jeg komme iaften? Therese: Nei, lad os vente — lad os vente endnu.
være forsigtig til det sidste.
Å — nu har vi været forsigtig et helt år; — det er et år, siden vi har været sammen. Det vilde være så let. Jeg kunde komme ind den lille dør. Vi vilde ikke være bange, når vi var to.
Nei, lad os ikke ødelægge fremtiden. — Vi trænger megen lykke. Å, Laurent, finder vi nogensinde nok, tror du?
Vær ikke bange! Vi blir nok rolige, når vi ligger i hinandens arme, — når vi bare er to mod skrækken. — Når skal jeg komme? Therese. Vor bryllupsnat. Det vil ikke vare længe. Løsningen er ikke fjern; — vær forsigtig, — der kommer tante!
(kommer op).
Therese — gå ned!
nede. (Therese går, overvældet.)
Så dere Therese? faldende bleg.
e III. chaud, mdm. Raquin.
Raquin. hende lenge;
tisk over hende.
bestandig. Jeg blir ikke sparet for noget.
Michaud. A — der er ingen grund til at være så ængstelig.
Det er bare nervøsitet;
kommer sig nok.
i hjertet; «der er ligesom et farvel i hendes lange pauser og hendes blege smil — —.
Det er døden. Grivet.
De er ikke meget opmuntrende, min ven. Man skulde søge at opkvikke den stakkars Therese istedetfor at sætte hende på slige tanker.
Ak! Laurent siger sandt, — det er i hjertet, hun er såret. Og hun vil ikke høre noget om trøst. Hvergang jeg forsøger at tale hende til fornuft, blir hun utålmodig eller sindt. Hun lukker sig inde i sin smerte som et såret dyr.
Laurent. Der er ikke noget at gjøre ved det.
Dør hun, — a det blir det sidste slag; hun er den eneste, jeg har igjen; jeg habede, hun skulde lukke mine øine. Hvis hun går bort;
ulykkelig jeg er — hvor kommer den fra, al denne ulykke? (Græder.) 3 Grivet (frygtsomt). Vi spiller vel ikke mere, du? Michaud.
Vent lidt, for fanden. (Reiser sig) Der må vel findes et middel. I Thereses alder er man ikke uimodtagelig for trøst. — Græd hun meget efter den forfærdelige ulykke i St.-Ouen? Mdm. Raquin.
Nei — hun græder ikke så let. Det var mere en dump smerte, — hendes legeme og sjæl var ligesom overvældet. — Hun er blet meget ængstelig efter den tid.
Ængstelig? Mdm. Raquin.
Laurent. Det var vel mareridt. — Sa hun noget?
sa hun? Mdm. Raquin.
Jeg kunde ikke forstå det. Hun råbte på Camille — —. Hun tør ikke længer gå op uden lys om aftenen. Hun er ganske træt, når hun vågner om morgenen; hun er mat og slap i sine bevægelser, hun slæber sig frem, og så stirrer hun ud i rummet med nogen tomme blikke, som stikker mig i hjertet.
godt, at hun dør snart, — hun vil følge efter mit andet stakkars barn. Michaud. Så nu er jeg færdig med mit forhør, og nu vil jeg bent ud sige Dem, hvad jeg tænker;
må de andre gå ud. Laurent. De ønsker at være alene med fru Raquin?
(reiser sig). Vel, så går vi — -—. (Kommer igjen) De husker, De skylder mig to points, Michaud — -—.
mig. Jeg er parat. (Laurent og Grivet går ud døren i baggrunden.)
-Scene IV. 'Michaud, mdm. Raquin. Michaud.
sagen. Mdm. Raquin.
Hvad er det, De vil råde mig til? redde hende!
(taler sagtere). Vi må få Therese gift. Mdm. Raquin.
Gift! — Å, De er grusom! — Det vilde være at miste min stakkars Camille for anden gang! . Michaud.
som læge her. Mdm. Raquin.
A nei, — det er umuligt, — De ser hendes sorg. Hun vilde støde en sådan tanke fra sig med harme. Hun har ikke' glemt Camille; — De kunde få mig til at tvile om Deres finfølelse, Michaud — —. Therese kan ikke gifte sig igjen, sålænge Camille bor i hendes hjerte. Det vilde være helligbrøde.
Å snak! — En kvinde, som er bange for at gå alene på sit værelse om aftenen, trænger en mand, for fanden! Mdm. Raquin.
Og så skulde vi ha en fremmed ind i huset! — Jeg vilde ikke få fred på mine sidste dage. Vi kunde komme til at gjøre et dårligt valg og gjøre ende på den smule hygge, vi: har igjen — —. Nei, nei — lad mig så heller dø i min sorg. (Hun sætter sig i sin lænestol tilhøire.)
Man måtte naturligvis finde en bra mand, som på én gang kunde være en god mand for Therese og en god søn for Dem, — en, som aldeles kunde erstatte Camille — kortsagt Laurent!
Mdm. Raquin. Laurent! Michaud. Ja — vilde ikke det være et pent parti!
gamle veninde det er mit råd:
dem sammen. Mdm. Raquin.
Michaud! Michaud.
Jeg vidste, De vilde skrige op — —; men det er en plan, jeg længe har ruget pa. Tænk Dem om og hav tillid til min erfaring. Dersom De nu, for at bringe lidt glæde ind i Deres sidste år, bestemte Dem til at få Therese gift, — hvor vilde De så kunne finde hende en bedre mand end Laurent? Mdm. Raquin. De forekommer mig som bror og søster. Michaud. 2 A — tænk på Dem selv! Jeg ønsker lykke for dere allesammen. — Og alt vil bli godt igjen, — og De vil atter ha to børn, som kan lukke Deres gine.
Frist mig ikke! — Det er forresten sandt, — jeg kan nok trænge til trøst. Men jeg er bange for, vi gjør noget galt — —. Min stakkars Camille vil straffe os, fordi vi glemmer ham så snart.
Michaud. Hvem taler om at glemme ham? Laurent taler jo ikke om andet — —. Sånt glemmes ikke så let.
Jeg er gammel og dårlig i benene; jeg vilde 'sa gjerne dø i ro.
Nå, — så er De enig altså. — Det er den eneste måde, hvorpå De kan undgå at få en fremmed ind i huset. Dere blir bare bedre venner allesammen. Jeg vil se Dem som bedstemor, jeg —- med småpoder, som klatrer op på fanget Deres. — Nu smilte De — jeg vidste nok, jeg skulde få Dem til at smile.
Å — det er synd, det er synd at smile. — Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige, min ven! Men Therese og Laurent selv! De vil aldrig, de tænker ikke på sånt.
A — vi går lige løs på sagen og siger dem det strax. — De er altfor fornuftige til ikke at forstå, at deres ægteskab er nødvendigt for alles lykke her i huset. Det er på den måde, vi må tale til dem. Jeg påtar mig Laurent, jeg skal få hans samtykke iaften, når vi lukker butikken sammen. Og imidlertid skal De tale til Therese. Og så forlover vi dem i denne samme aften.
Jeg skjælver aldeles.
Der kommer hun. — Jeg går min vei.
Scene V. Mdm. Raquin og Therese. Mdm.
(til Therese, som kommer ind og ser temmelig nedslået ud). Hvad er det, som feiler dig, mit barn? Du har ikke sagt et ord i hele aften. Lad mig nu se, Du for- - søger at ta Dig lidt sammen.
så for de fremmedes skyld — —. (Therese gjør en ubestemt gestus) — Å ja — jeg ved jo, man ikke er herre over sin sorg. — Er du syg? Therese. Nei — jeg er bare så træt. Mdm. Raquin. Hvis du er syg, må du sige det — — Det vilde være galt at la dig gå uden at gjøre noget.
Therese Raquin. 5 hjertebanken kanske? eller sting i brystet? Sig det til mig. —Therese.
Nei — jeg er ikke syg — jeg ved ikke — det er liksom alting sover i mig.
Kjære barn. — Jeg synes, det er så leit at se dig så taus og bedrøvet.
Og De ber mig om at glemme?
Nei — det har jeg ikke sagt, — det kan jeg umuligt sige —. Men det er min pligt at spørge dig, —jeg har ingen ret til at pådutte dig min sorg, — jeg må få vide, om der ikke findes nogen trøst for dig —. Svar mig nu oprigtigt.
Å — jeg er så træt.
Nei — nu skal du svare — —. Du er altfor meget alene, du kjeder dig, — ikke sandt? I din alder kan man ikke græde i al evighed.
Jeg siger ingenting, — jeg bare spør dig, — jeg vil vide, hvad det er, som feiler dig —. Jeg forstår godt, at det ikke kan være morsomt at leve sammen med et menneske, som græder bestandig. Desuden dette værelse er stort og mørkt, — og du kunde kanske ønske — —Therese. Jeg ønsker ingenting. Mdm. Raquin.
Hør — nu skal du ikke bli sindt; — vi er faldt på en dårlig tanke.
Mig gift? Aldrig, aldrig!
Det var det, jeg sa — hun kan ikke glemme ham, han bor altid i hendes hjerte. Det er de andre, som har fit mig til det —.
— her er altfor trist her i huset. Der er ingen, som vil ha noget med os at gjøre.
Therese. Aldrig!
Jo — du skulde gifte dig, — jeg husker ikke længere alle de grunde, de kom med. Jeg var enig med dem, og jeg patog mig at fa dig overtalt. Jeg skal rabe pa Michaud — skal jeg?
Therese. Mit hjerte er lukket, det nytter ikke noget. Lad mig være i ro, så er De snil — (går til venstre. Gifte mig igjen -— du store gud — og med hvem?
gå Mdm. Raquin. De havde en god idé, — de havde fundet en, —Michaud holder på at tale med Laurent nedenunder —.
Therese. Laurent! Ham er det, de tænker på! Men jeg elsker ham ikke, jeg vil ikke elske ham.
Å jo — det er bedst så, jeg synes som de andre. Laurent hører jo næsten til familjen, — du ved, hvor snil og tjenstvillig han er. I begyndelsen følte jeg mig såret, liksom du, og syntes, det var synd; — men når jeg så tænkte efter, så forekom det mig, som du var mindre utro mod den afdødes minde, når du giftede dig med hans ven og din redningsmand.
drøvet. Mdm. Raquin.
Ja, men nar nu jeg kan rade dig til det — —. Det er vor lykke, de tænker på. De sagde, at jeg fik to børn igjen på den måden, — og at alt vilde bli lysere og gladere om mig, så jeg i ro kunde se døden imøde.
smile — —. Gi dit samtykke! — å gjør det for min skyld! Therese: Vil De ta min lidelse fra mig, — den var min trøst — — å ja, De ved jo, at jeg er resigneret;
jeg kan glæde Dem, så — — Mdm. Raquin.
Ja, du er snil — —. (Forsøger at smile) Vi skal nok få det hyggeligt, — og her skal ikke bli så koldt.
også på en måde. Du får låne mig ham af og til til småærinder — —. Therese. Kjære tante — jeg havde alligevel troet, at dere vilde lade mig være i fred med min sorg. Mdm. Raquin. Ja — men du gir dit samtykke — ikke sandt?
Therese; Jo. Mdm. Raquin (meget bevæget). Tak, min, datter; — nu er jeg lykkelig.
på en stol til høire for bordet) A, mit stakkars barn, stakkars Camille, jeg er den første, som forråder dig.
Therese, mdm. Raquin, Michaud, — senere Grivet, Laurent.
Michaud (sagte til mdm. Raquin).
Jeg har seiret, men det var s'gu ingen let sag. Det er for Deres skyld, han gjør det, skjønner De; —jeg har talt Deres sag — —. Han kommer strax op, han bare sætter skodderne på vinduslugerne — —. Og Therese? Mdm. Raquin.
Hun gir også sit samtykke. (Michaud går hen til Therese til venstre i baggrunden og taler sagte med hende.)
Suzanne (fulgt af Grivet, fortsættende en samtale), Nei, nei Grivet —.
med Dem i brylluppet. — Mener De virkelig, at De har ladt bli at gifte Dem, fordi De er bange for at komme ud af Deres vaner? Grivet. Ja, det er sikkert. Suzanne. Isch — hvor ækkel De er! Ikke spor af dans far De, — ikke så meget som så! (Hen til Therese og Michaud.)
Alle sånne småpiger tror, det er morsomt at gifte sig. Jeg har forsøgt fem gange — —. (Til mdm. Raquin.) De husker den sidste, — det var den store, magre damen, lærerinden, De husker. Forlovelsen var deklareret, — og alt gik udmærket, men så var det en dag, hun tilstod, at hun drak kaffe om morgenen. Men jeg kan ikke fordrage kaffe — jeg har drukket chokolade i over tredive år. Det vilde ha vendt op og ned på hele mit liv, og så slog jeg op, og det gjorde jeg ret i —gjorde jeg ikke?
(smilende), Jo — det gjorde De vist. Grivet.
Men når man sympathiserer — da er det noget andet —. Michaud så nu strax, at Therese og Laurent passede for hverandre.
Mdm. Raquin (alvorligt).
Ja — det er sandt. (Reiser sig.) Grivet.
Ja, hvis to, som ikke passer, gifter sig, så går det galt — —. Død og pine! — klokken mangler bare fem minutter på elleve. (Sætter sig til høire, tar galoscherne på sig og tar paraplyen.)
Laurent (kommer op og nærmer sig mdm. Raguin).
skulde gjøre Dem lykkelig.
de kan — — kjære mor — —. Mdm. Raquin. (bevæget), Ja — kald mig Deres mor, kjære Laurent. Laurent. Therese — vi vil arbeide for at gjøre livet behageligt for vor mor — ikke sandt, Therese? Therese. Jo — det vil vi; — det skal være vor opgave i livet. Mdm. Raquin. + Å — børn!
dem i sine) Tag De hende, De Laurent, og gjør hende lykkelig; — min søn vil takke Dem for det. — — Hvor glad jeg er!
bli straffet for det. J (Tæppet falder.) Klokken 3 om morgenen. Værelset er pyntet, ganske hvidt. Kaminilden lyser. En lampe tændt. Hvidt forhæng for sengen, sengetæppe med kniplinger, broderede tæpper på stolene. Store rosenbuketter overalt, — på buffeten, på kaminen og bordet.
Therese, mdm. Raquin, Suzanne, Michaud, Grivet.
(Therese, mdm, Raquin og Suzanne bryllupskledte, kommer ind døren i baggrunden. Uden overtei, Therese i grå silkekjole; hun sætter sig til venstre, ser træt ud, Suzanne blir stående en stund og vil hindre Michaud og Grivet (kjoleklædte) fra at følge damerne.
Suzanne. © Nei, nei onkel! — Nei, hr. Grivet! Man går ikke ind i brudekammeret! Nei — det går ikke an. (Michaud og Grivet går ind alligevel.) Michaud. Ti stille — det er bare en spøg — —.
vet) De har vel brændenælderne, Grivet?
Grivet. Ja da, — de har ligget i kjolelommen ligefra imorges — —.
ved bordet. (Nærmer sig sengen med en fordægtig mine.) Mdm.
» (smiler). Nei ved dere hvad, mine herrer, — dere kan da ikke være tilstede, nar bruden gjør toilette.
Bruden toilette — å kjære frue, — det måtte jo netop være fortryllende. — Vi er til Deres tjeneste med at ta nålene ud. (Hen til Grivet igjen.)
Suzanne (til mdm. Raquin)
Jeg har aldrig sét onkel sa lystig.
rod i toppen ved desserten, — det så jeg. Mdm. Raquin.
hver dag. — Nei i Vernon, — der havde man bryllupper der, — brudeparret kom ikke iseng.
Grivet (ved sengen).
Død og pine! Det var en deilig seng! Kjend, Michaud!
Nu — det må jeg sige; — der er da mindst tre madrasser. (Sagte) Har De fat brændenælderne anbragte?
Midt i sengen.
(brister ud i latter), Nei — De er for morsom.
Grivet (ler også).
Ha, ha! — den er ikke dårlig — hvad? Mdm. Raquin.
Bruden blir utålmodig, mine herrer.
Nå — kan dere komme dere afsted?
somme i længden. Michaud. Nu gar vi, nu gar vi.
Grivet (til Therese).
Vore bedste ønsker og godnat!
Therese (reiser sig og sætter sig igjen). Tak. Grivet (trykker mdm. Raquins hånd, da han går). De er vel ikke vred, vel, — kjære frue?
Nei — hvor vil De hen? — vi er jo i bryllup.
(Michaud og Grivet går ud, kvalte af latter.)
Suzanne (lukker døren efter dem)
Jeg ber dere bare ikke at komme igjen.
uden vor tilladelse.
Scene II. Therese, mdm. Raquin, Suzanne.
Mdm. Raquin. Du skulde klæde af dig, Therese; — klokken strax tre.
slår Therese. Å — jeg er så forfærdelig træt — kirken, kjøreturen og middagen, som aldrig fik ende, — å lad mig få lov til at være oppe en liden stund til — hvad?
Suzanne. Ja, — der var grusomt varmt i restaurationen!
kjørte. (Til mdm. Raquin) Men De må være træt, De, frue, — De med Deres dårlige ben! Og doktoren har sagt, De ikke skal anstrænge Dem.
En skrækkelig rystelse er det eneste, som er farligt for mig; — når jeg har det godt, kan jeg tåle, hvad det skal være — —. Alting er gåt heldigt idag — ikke sandt? Det gik pent, det hele.
Suzanne. Ja — borgermesteren så ud, som en borgermester skal se ud. — Da han begyndte at læse i den lille røde bog, — bøiede bruden sit hoved — —.
navnet sit så flot i protokollen — —.
Mdm. Raquin. Presten var virkelig rørende.
Suzanne. Å — de græd allesammen.
forsikre dere! Og for en masse mennesker, der var på boulevarden om eftermiddagen! — To gange gik vi fra Madeleine til bastillen. Og folk så så rart på os — — Halvparten af gjæsterne holdt på at falde i søvn, da vi kom frem til restaurationen i Batignolles. (Hun ler.)
Mdm. Raquin. Nei, — nu skulde du klæde af dig, barnet mit.
Therese. Å — bare et øieblik, — lad os passiare en liden stund til. Suzanne.
Skal jeg være Deres kammerpige? — Vent lidt! —Å lad mig få lov. Så behøver De ikke at bli det mindste træt. Mdm. Raquin. Giv mig hendes hat!
Suzanne (tar hatten af hende og gir den til måm. Raquin, som lukker den ind i skabet). Se så, — De ser, De behøver ikke at røre en finger.
De vil, jeg skal få kjolen af Dem.
Hvor du plager mig! Mdm. Raquin. Det er sent, Therese.
Suzanne (hægter op kjolen og tar nålene ud)
En mand — det må være noget skrækkeligt. —- Jeg husker en af mine veninder, som blev gift, — gud, hvor hun græd — —. Hvor smal De er om livet, De snører Dem jo næsten ikke. — Det var nogen fornuftige koraldrig ud. Jeg kunde ha lyst til at hente Grivet. (Ler) Therese.
Huf — jeg fryser. A skynd dig, kjære. Suzanne.
Kom her og set Dem ved kaminen.
over på den anden side af værelset.) — Der er en rift i kjolen, se her! — — Det var forresten en udmærket silke, den er så stiv, at den står. — Nei, gud, hvor nervøs De er!
De skjælver, akkurat som Tisbe, når jeg klapper den. Tisbe er en kat, som onkel har foræret mig. — Men jeg gjør det virkelig så godt, jeg kan.
Therese: Jeg har lidt feber. Suzanne. Nå — der har vi den sidste hegten. — (Hun tarkjolen af og gir den til madam Raquin)
nu må jeg få lov til at pynte Dem lidt på håret? Mdm. Raquin. Ja, det er rigtigt. (Gar ud i baggrunden med kjolen.)
Suzanne (far Therese til at sætte sig ved ilden).
Nei, nu er De ganske rod igjen — for et gieblik var De hvid som et lig — —. Therese. Det er varmen.
Suzanne (bag hende, decoifferer hende)
A, bei hodet lidt. — For et deiligt hår De har. —Svar mig oprigtigt, sig — — nu skal De ikke være sindt, fordi jeg er nysgjerrig — men jeg føler, hvor voldsomt Deres hjerte banker — er det derfor, De skjælver? Therese. Mit hjerte er ikke 27 år, kjære Suzanne.
Ja, men De er ikke vred — er De vel? I hele dag har jeg gåt og tænkt på, at dersom jeg havde været i Deres sted, vilde jeg ha været rent dum, — og så lovede jeg mig selv, at jeg skulde se efter, hvorledes De bar Dem ad med Deres nattoilette for ikke at være altfor klodset, når turen engang kom til mig — — —. De er lidt trist, men De er ikke bange, å jeg er bange for, jeg skal komme til at storgræde — —.
Er den blå prins så forfærdelig da?
Suzanne. A gjør ikke nar af mig. — Det klær Dem bedre, når håret hænger ned.
ning på billederne — —. De vil vel ikke ha fletter? Therese.
tak. (Mdm. Raquin kommer ind igjen og tar et hvidt peignoir i skabet.)
Suzanne (gjør hende færdig).
Dersom De vil love, at De ikke skal le af mig, så vil jeg sige, hvad jeg tror, jeg' vilde føle, hvis jeg var i Deres sted — —. Jeg vilde være glad, så umådelig glad, gladere end jeg nogen gang før har været. — Men alligevel vilde jeg være forfærdelig bange. Jeg vilde ha en følelse, som jeg gik på skyer, som om jeg trådte ind i noget nyt, ukjendt, — noget, som både var skrækkeligt og deiligt, — og jeg vilde liksom høre den deiligste musik og føle den yndigste duft. Og så vilde jeg liksom vandre ind i et strålende lyshav, betaget af en angstfuld glede. — Er det ikke så, De føler det?
Therese. Jo — — (sagtere.) Musik, blomsterduft, lys, ungdom og kjærlighed er skjønt. Suzanne. Men De skjælver jo hele tiden.
Therese. Jeg har forkjølet mig;
varm. Mdm.
(sætter sig i kaminkrogen). Jeg skal varme natlinnedet dit. (Holder det foran ilden.) Suzanne.
Og når den blå prins engang kommer at vente, —sån som Laurent nu, så vil jeg finde på noget løier for at hale det ud for ham.
mig bitte liden og gjemme mig for ham — og så ja så ved jeg ikke mere, jeg blir rent tummelumsk, når jeg tænker på det.
(vender natlinnedet, smiler), Du skal ikke tænke på sånt, Suzanne.
i hodet. Therese.
Livet er ikke så lystigt.
Suzanne. Ja, men De kan da ikke klage. Therese. Nei — — (sagtere)
geligt at bli gift om vinteren inde i et trangt værelse. Nei i mai måned, i Vernon, under blomstrende akasier — det var noget andet. Suzanne. Se så, — nu er De færdig på håret. (Therese og måm. Raquin reiser sig) Og nu skal De få Deres natlinned på. Dem, ganske varmt.
Mdm. Raquin (hjelper Therese med at ta det på hende).
Det brænder ganske i hænderne. Suzanne. Nu fryser De vel ikke længere? Therese. Nei — tak. Mdm. Raquin. Og så overlader vi dig til dig selv. Therese, Nei, nei. — Vent lidt. Det forekommer mig, som jeg endnu havde noget at sige dig. Mdm. Raquin. Nei, — sig ikke noget, — det er ikke noget at snakke om. — Jeg vil ikke se dig græde. Å, — hvis du bare vidste, hvor jeg har behersket mig i hele dag! Jeg er beklemt om hjertet, men jeg ved jo, at jeg bør være lykkelig, —jeg er lykkelig — —. Nu er det over. — Du så, hvor glad vor gamle ven Michaud var. — Vi må være glade — —. 'Therese. Ja — det er sandt; jeg har bare lidt ondt i hodet.
Farvel! Mdm. Raquin.
Farvel. — — (Kommer tilbage) Du bærer vel ikke på nogen sorg? — er der noget, du skjuler for mig? Det, som holder mig oppe, er bare bevidstheden om, at det er til din lykke. — — Du må elske din mand, han fortjener både din og min kjærlighed. — Du må elske ham, sån som du har elsket — —. Nei — det var ikke noget, jeg vil ikke sige noget. Vi har gjort vort bedste, og jeg ønsker dig tillykke af et oprigtigt hjerte.
De taler, som om De forlod den stakkars Therese i en ulveflok, på bunden af en hule. Det lugter godt i hulen, sån masse roser. Her er pent og lunt som i en rede.
De koster vist mange penge, alle disse blomster —der er ikke mening i det.
Jeg ved, at du er glad i varen, — og sa vilde jeg gjerne bringe lidt var ind i dit værelse til din bryllupsnat.
Therese Raquin. 6 paradisets havn —. Nu smilte du; — ja, ja. Vær nu lykkelig blandt dine roser. Farvel, min datter (kysser hende). Suzanne. Skal jeg ikke få noget kys, jeg? (Therese kysser hende.) Nei — nu er De ganske bleg igjen. Det er den blå prins, som nærmer sig. (Ser sig om, idet hun går ud.) A, —det er forfærdeligt, tænk et værelse fuldt af roser!
Laurent, Therese.
Therese alene, går langsomt hen og sætter sig ved ilden. Pause. Laurent (kjoleklædt) kommer sagte ind, lukker døren og nærmer sig hende en generet mine.
Therese (støder ham fra sig).
Nei — vent lidt, jeg fryser.
Laurent (efter en pause).
Endelig er vi da alene, Therese, langt borte fra de andre, — nu kan vi elske hverandre — —. Livet tilhører os, dette værelse er vort, — — du er min, —min kjære, kjære hustru, jeg har erobret dig, og du har git dig til mig. (Vil kysse hende.)
Therese. Nei, nei ikke nu, jeg skjælver ganske. Laurent. Min stakkars, søde Therese — —.
derne dine, jeg skal varme dem. (Han knæler foran hende og forsøger at ta hendes fødder, men hun trækker dem til sig.) Nu er vi da endelig kommet til målet. Tænk tilbage! — vi har ventet et år, — et helt år har vi arbeidet for at få denne nat. Og vi fortjener den, ikke sandt? Den skal betale os for vor forsigtighed og for alt — vor angst, vore lidelser.
Therese. Ja, ja — —. Lig ikke sån! Sæt dig et øieblik og lad os snakke sammen! Laurent (reiser sig).
Hvorfor skjælver du? Jeg har lukket døren, og du er min hustru — —. I gamle dage skjalv du ikke, når jeg kom til dig, — du lo og du talte høit, hvor farligt det end var. Men nu hvisker du, som om der stod nogen bag væggen og lyttede — — —. Her kan vi rope og le og elske hverandre. Det er vor bryllupsnat, — her kommer ingen — —.
Therese (med forfærdelse).
Sig ikke det, sig ikke det — —. Du er endnu blegere end jeg, Laurent, og du stammer af rædsel. Forsøg ikke på at gjøre dig tapper. — Vent, vent, til vi får mod til at kysse hverandre. Det er bare fordi du synes, det ser dumt ud ikke at be mig om et kys. Du er et barn. Vi er ikke noget almindeligt brudepar.
dig og lad os snakke sammen. (Han går bag hende, støtter sig til kaminen; hun påtar sig en gemytlig og ligegyldig tone:) Det blæste svært idag —.
Ja — en kold vind. — Det la sig forresten lidt henpå eftermiddagen.
Ja — —, der var mange fine damer på boulevarden. — Aprikoserne står sig nok på at yente med sine blomster, alligevel — —.
Ja, — marts-kulde er meget skadelig for frugttræer. Du husker fra Vernon —. (Han stanser, Begge falder i tanker et oieblik.)
Therese (hen for sig).
Vernon, — det var dengang, — barndommen —. (Fortsætter den gemytlige tone) Nu begynder her at bli hyggeligt her — —. Tror du, klokken er fire?
(ser på taffeluret)
Det er skrækkeligt, hvor lang denne nat er — —. Har du det på samme måde som mig, at du ikke kan like at kjøre? Jeg ved ikke noget værre end at rulle afsted sån i timevis. Jeg falder rent i søvn af det —. Jeg liker ikke at spise på restauration heller.
Å nei, — man er jo aldrig som hjemme. Therese.
På landet kan det gå an, alligevel.
Laurent, Ja, man får af og til udmærket mad på landet —. Husker du landhusene ved flodbredden?
Therese (reiser sig heftigt ; sindt:)
Ti stille! Hvorfor slipper du minderne løs? Hvad enten jeg vil eller ei, så hører jeg dem banke inde i dit hode, — og i mit også, og jeg ser hele den forfærdelige begivenhed for mig. Nei, lad os ikke tale mere, lad os ikke tænke mere.
hvert ord, du siger — —. Ikke sandt? Du tænkte på det? — Ti stille! (Pause. Laurent. Therese, — sig noget, å sig noget.
er for tung at bære.
Therese (sætter sig til høire med hænderne pressede mod tindingerne).
Luk øinene — forsøg på ikke at være til. Laurent. Nei, — jeg må høre lyden af din stemme. Sig noget til mig, — det er det samme, hvad det er — —sig, at det er stygt veir, at natten er lang — —.
Therese. Jeg tænker på det alligevel, — jeg kan ikke la bli at tænke på det.
lig, ordene kommer mig på læben mod min vilje — —. (Forsøger på at smile; lystigt Hvor koldt det var på rådhuset iformiddag? jeg var aldeles iskold på benene; —men jeg varmede dem senere på varmelederen i kirken.
Så du ikke varmelederen? Den var tæt ved det sted, hvor vi knælte. Laurent.
ligheden. Han så strålende ud, gamle Grivet; — hvor rar han var, — var han ikke? (Begge forsøger på at le.) Therese;
Det var lidt mørkt i kirken på grund af veiret. —La du mærke til kniplingerne på altertæppet? Det var knipling til mindst 10 frs. meteren.
fin i butikken — —. Røgelsen duftede, så det næsten var ondt — -—. I begyndelsen havde jeg en følelse, som vi var alene i den store, tomme kirke, og det likte jeg —. (Hendes stemme blir efterhånden alvorligere) Så hørte jeg sang i kirken. — — Hørte ikke du det? Det var i et kapel på den anden side.
(nølende).
Jeg så nogle folk med kjerter, tror jeg.
Therese (grebet af en voxende rædsel)
Det var en begravelse. Da jeg løftede øinene, havde jeg lige foran mig det sorte klæde med det hvide kors — —. (Hun reiser sig og går langsomt bagover.) Kisten kom lige forbi os; — jeg så på den, det var en fattig, kort, trang, ganske simpel kiste;
anden elendig, ulykkelig betlers lig. (Hun er kommen tæt ved Laurent og støder mod hans skulder. De skjælver begge. Med sagte, men lidenskabelig stemme.)
Laurent? Laurent.
Therese, 5 Sa han ud, som han havde lidt meget?
Laurent. Forfærdeligt. Therese. Han lå med åbne øine og stirrede på dig — ikke sandt? Laurent.
Jo, — han var skrækkelig, — blå og opblæst af vandet.
ene mundvigen.
Therese. Lo han? — å sig, sig mig alt, — hvorledes var han?
efter at se ham.
Laurent (med en skrækkelig stemme, ryster Therese), Ti stille! Er du vågen? — — Vi sover begge to.
Hvad er det, du snakker om? Det er ikke sandt et ord af, hvad jeg har sagt. Jeg har ikke sét noget, ikke det allerringeste — — Hvad er det for noget elendigt tøv?
Å — jeg følte, at vi måtte tale, hvad enten vi vilde eller ei. Alting har dreiet sig om ham: de blomstrende aprikostræer, landhusene ved flodbredden, den simple ligkiste — —. Vi kan ikke længere -snakke om ligegyldige ting. Han er på bunden af alle vore tanker.
Jeg forstod godt, at du talte om ham hele tiden, og at du svarte bare om ham. Vi kan ikke hjælpe det, — den forfærdelige historie dukker op i hvert øieblik, og vi kan ikke la bli at tale om den.
Laurent (vil ta hende i sine arme).
Kys mig, Therese! — Kys mig, og du skal se, det går over. Vi har jo giftet os for at finde ro i hinandens arme —. Kys mig og lad os glemme, — min kjære hustru.
Therese (støder ham tilbage).
Plag mig ikke, — å plag mig ikke. Vent lidt —Trøst mig, — vær elskværdig og glad som i gamle dage.
Pause. Laurent gjør nogle skridt; — går derpå pludseligt ud gjennem øren i baggrunden, som om han fik en idé.)
Scene IV. Therese (alene).
Han gir! — — Gå ikke fra mig, Laurent! Jeg tilhører dig — —. Han er borte, — og her er jeg alene. Lampen går ned, tror jeg. — Å, dersom den slukkede, — om jeg blev. alene her i mørket! Jeg tør ikke være alene, -— det må ikke bli mørkt!
nægtede jeg også at kysse ham? — Jeg skjønner ikke, hvad det var —; men læberne blev kolde som is, —jeg havde en følelse, som hans kys vilde bli min død.
Hvor kan han være gaet hen? (Det banker på den lille der.) Store gud! Der kommer den anden! Han kommer til min bryllupsnat! Jeg hørte ham tydeligt!
puden — —. Gå bort, — jeg er bange. (Hun står skjælvende med hænderne for øinene. Det banker på nyt; hun beroliges lidt efter lidt; smiler tilslut.)
er min egen, min elskede Laurent. Tak for dit gode indfald, Laurent;
gamle dage. (Hun åbner, Laurent kommer ind.)
Therese. Er du der, Laurent? (Hænger sig om halsen pa ham.) A — jeg følte på mig, at du vilde komme; — jeg tæn- "ker bare på dig. Det er længe siden jeg har holdt dig således, — længe siden jeg har haft dig for mig selv alene. Laurent.
Husker du? Jeg sov ikke om nætterne .bare for din skyld. Og jeg drømte og drømte om, hvorledes jeg skulde få være sammen med dig for bestandig. Og inat er min drøm gået i opfyldelse: nu har jeg dig for bestandig —.
Therese. Å — det skal bli lykke, — bare, bare solskin.
Kys mig da, — min kjære hustru! Therese (løsriver sig pludselig).
denne komedie?
Vi elsker ikke hverandre længere, —vi har dræbt kjærligheden. Tror du ikke, jeg føler, at du er aldeles iskold i mine arme? Lad os holde os i ro. — Det vilde være grusomt, — det vilde være stygt" ——.
Du er min, og du skal være min, — jeg skal helbrede dig for din angst, enten du vil eller ei — —. Det vilde være grusomt, om vi ikke skulde elske hverandre mere, — om vi skulde finde et elendigt mareridt istedetfor vor lykkes drøm — —.
å gjør det. Therese. Nei — man skal ikke friste lidelsen.
Å — tænk, — du må da forstå, hvor latterligt det er nu at ha en sådan nat, — vi, som før ikke var bange for noget — —. Der kommer ikke nogen.
Therese (med rædsel)
Det har du sagt én gang før;
op igjen. — Han kunde komme.
Laurent. Er det meningen, at du vil gjøre mig gal? (Går til venstre — henimod hende.) Jeg har kjøbt dig altfor dyrt, til at du nu skal sige nei.
Therese (værger sig mod ham)
Jeg er bange, — å hvor bange jeg er.
hende i sine arme, men får pludselig øie på Camilles portræt, som hænger på væggen.)
Laurent (viger forfærdet tilbage og peger på portrætet)
Se der —! Camille!
Therese (stiller sig med et sprang bag hans ryg).
Ja — er det ikke det, jeg har sagt? — Jeg følte en kold pust i ryggen. — Hvor ser du ham?
Derhenne — i mørket.
Bag sengen?
Nei tilhøire. — Han rører sig ikke, han bare stirrer på os. — Han ser ud som -- -— dengang, — våd og med mudder, — se smilet i den ene mundvigen — se smilet!
Men det er jo portrætet, du ser.
Hvad for et portræt? Therese:
A — det billede, som du selv har malet, ved du. Laurent.
Jeg husker ingenting. Er det hans portræt, tror du! — Nei jeg så øinene bevæge sig. Se der! Nu bevæger de sig igjen — —. Hans portræt?! Så tag det ned! Jeg kan ikke tåle at ha det sån stirrende på mig.
Therese. Jeg tør ikke. Laurent. A, gjør det, — a, når jeg ber dig!
Vi kan vende det mod væggen, så behøver vi ikke at være bange længere, — så tør vi vel omfavne hverandre.
Therese; Nei. — Hvorfor gjør du det ikke selv?
Han slipper mig ikke med øinene. — Det var det jeg sa, at øinene rørte sig! De forfølger mig, — jeg kan ikke holde det ud — —. (Nærmer sig langsomt.)
(Han river billedet ned i et anfald af raseri.)
Scene VI. Laurent, Mdm. Raquin, Therese.
(på dørtærskelen.) Hvad kan det være? Jeg hørte skrig.
Laurent (holder portrætet foran sig og kan ikke la være at se på det).
Han er forfærdelig! Han ser ud akkurat som da vi kastede ham i vandet. : Mdm. Raquin (går fremover scenen, vaklende)
Retfærdige gud! — De har myrdet mit barn! (Therese udstøder et rædselsskrig. Laurent kaster forfærdet portrætet på sengen og viger for mdm. Raquin, som stammer:) morder! morder!
får krampe, vakler henimod sengen, vil holde sig i et af forhængene, men river det ned og blir liggende en stund med ryggen mod væggen; stønner forfærdeligt, Laurent viger, forfulgt af hendes blikke, tilbage til høire og søger beskyttelse hos Therese.)
Laurent. Nu får hun sit anfald. Lamheden tar hende. Mdm.
(bevæger sig atter fremover, idet hun gjør en sidste anstrengelse). Mit stakkars barn! — De elendige! De elendige! Therese. O rædsel! Hun vrider sig som en orm, men jeg vover ikke at hjælpe hende.
Mdm. Raquin (falder tilintetgjort bagover på en stol tilvenstre), Å — jeg kan ikke, jeg kan ikke mere — —.
bliv liggende, stiv og stum, med øinene uafbrudt fæstede på Laurent og Therese, som skjælver under blikket.)
Therese. Hun dør. Laurent.
— — gid hendes legeme og hendes læber var af sten!
(Tæppet falder.) Klokken 5. Mørkt og fugtigt. Skidne gardiner, uordentligt stel. Efterglemte kluder på stolene, kjorler omkring på møblerne. En sammenrullet madras er kastet bag et sengeforhæng.
Therese, Suzanne. (De sidder og arbeider ved sybordet tilhaire.)
Therese (muntert)
Så har du da endelig fåt at vide, hvor den blå prins bor — kjærligheden har da ikke gjort dig blind, som man siger.
Jeg ved sandelig ikke, jeg, — jeg er nokså naragtig, mange ganger —.
mils afstand — nei, skal jeg være oprigtig, så synes jeg, han var altfor skikkelig. Therese (leende)
Du vil ikke ha dine elskere skikkelige, du, — da? Suzanne.
Jeg ved ikke, — jeg synes, at en elsker, som man ikke er det mindste bange for, — er ikke nogen ordentlig elsker. — Når jeg opdagede min prins der, langt borte, op i himmelen mellem skorstenene, så måtte jeg altid tænke på englene foran i salmebogén, — med skyer under fødderne. — Det er nokså pent, — men i længden blir det kjedeligt alligevel. — Og så bad jeg onkel om et kart over Paris til geburtsdagspresent.
Therese: Et kart over Paris?
Suzanne, Ja, det var ikke frit, onkel blev lidt forundret — = Og når jeg så havde kartet, så begyndte jeg mit arbeide, — å det var ikke spøg! : Jeg trak linjer med en linjal og tog afstande med et kompas, og jeg adderte og jeg multiplicerte. Og når jeg så endelig mente, atjeg havde fundet prinsens terasse, så satte jeg en knappenål på kartet, — og dagen efter tvang jeg min onkel til at gå gjennem den gade, hvor huset måtte ligge. Therese (lystigt.) Nu begynder det at bli morsomt. (Ser på klokken og blir med engang meget alvorlig. Klokken er alt fem, — —så kommer Laurent strax hjem.
Suzanne. Hvad er det, som feiler Dem? så glad ud! '
Nu så De netop Therese (fortsættende)
Fik du fat i adressen ved hjælp af kartet, da? Suzanne.
Ja vist! — nei kartet hjalp mig ikke til nogenting. De skulde bare vide, hvor det førte mig hen! En dag kom jeg til et stort hus, hvor der er voxfabrik, — en anden dag til et fotografatelier, — og så igjen var jeg ved et fængsel eller et seminarium, hvad det nu var. — — Hvorfor ler De ikke? Det er da virkelig nokså komisk, alligevel. — Sig — er De syg?
Nei — — — min mand kommer strax, — jeg var faldet i tanker — — når du blir gift engang, må du sætte dette velsignede kart i glas og ramme.
Men det nyttede mig jo ikke en døit! — De hører nok ikke efter, De? — — En eftermiddag gik jeg på blomstertorvet for at kjøbe kaktus til at ha på terassen — —. (Frem på scenen) Og hvem tror De, jeg ser midt på torvet? Ingen anden end den blå prins, —belæsset med blomster, — blomsterpotter i lommerne, potter under armene, potter i hænderne. — Han så nokså dum ud med alle sine potter, — så fik han øie på mig. — Han fulgte efter, han vidste ikke, hvorledes han skulde bli kvit alle blomsterpotterne, — de var til hans terasse, sa han — — Så gjorde han sig til vens med onkel, og så bad han om min hånd, og nu skal vi snart gifte os — —. Kartet har jeg lavet papirhaner af, og kikkerten bruger jeg bare om aftenen til at se på månen med — —. Men De hører ikke på mig, kjære.
Therese: Jo, — din historie er et vakkert eventyr — —. Du ser da ikke andet end blå himmel og blomster og latter i verden; — å om du vidste — —. (Ser på taffeluhret.) Klokken er fem, — den er over fem —. Jeg får nok se til at dække bordet.
Suzanne Å, jeg må få lov til at hjælpe — —. (Therese reiser sig. Suzanne hjælper hende med at dække bordet, Tre kuverter.)
så lystig hos dere, når jeg ved, hvilken sorg dere har af den stakkars ulykkelige madame Raquin — —. Hvorledes har hun det idag? Therese. Hun er og blir stum og ubevægelig; men det ser ikke ud, som hun har smerter.
Var det ikke så, at lægen havde forudsagt det? —Hun anstrængte sig for meget, — det er, som hun ved et lynslag er forvandlet til sten —. Når hun sidder her i lænestolen, — med sit blege hode ret op og ned, — og de hvide hænder på knæerne, så må jeg tænke på sånne statuer af Skrækken eller Sorgen, som pleier at sidde ved foden af gravstenene i kirkerne — jeg fæler rent, jeg ved ikke selv, hvorfor —. Hun kan jo ikke løfte hænderne —kan hun vel?
Therese Raquin. 7 Therese. Nei, bade hænderne og fødderne er døde.
Å gud — hvor det er synd på hende! Onkel tror, at hun hverken hører eller forstår noget mere; han siger, det vilde være en stor lykke for hende, om hun tabte bevidstheden.
Han tar feil, — hun hører og forstår alt.
forstand er ligeså klar som før; øinene lever. Suzanne.
Ja, jeg synes, det er liksom øinene er blit større. — De er forfærdelig store nu; de ser sorte og skrækkeige ud midt i det døde ansigt ==, Jeger ikke bange af mig, men alligevel går det koldt ned af ryggen på mig, når jeg kommer til at tænke på hende om natten. Ja, man har jo hørt, at mennesker er blit levende begravede. — Jeg indbilder mig ofte, at man har begravet hende levende, at hun sidder på bunden af en grav, — med en stor jordklump på brystet, der hindrer ende i at skrige — —. Hvad. kan hun gå og tænke på den hele, lange dag? — Å — det må være skrækkeligt at være sån, — og så bestandig tænke, — bestandig —.
hende. Therese.
Vi gjør ikke andet end vor pligt. Suzanne.
Der er jo ingen anden end Dem som forstår hendes øines sprog. Jeg forstår ikke det aller ringeste af det; — og Grivet, som indbilder sig, at han kan lugte hendes mindste ønsker, han svarer nu altid forkjert. — Det er alligevel en lykke i ulykken, at hun har dere om sig, —hun mangler da ialfald ingenting —. Å — onkel har ofte sagt: »Hos Raquins — det er et velsignet hus.« — Og glæden kommer nok igjen, skal De se. — Har lægen noget håb ? Therese Meget lidt. Suzanne. Sidst jeg var her, så han dog, at det ikke var umuligt, at den stakkars fru Raquin kunde gjenvinde stemmen og brugen af sine lemmer — —.
Therese. Det tør vi ikke håbe — å nei — det ser nok mørkt ud med det. Suzanne.
Det skal De ikke sige, — De må ikke tabe modet. (De er færdige med at dække bordet og går frem på scenen.) Hvor er Laurent henne? Han er aldrig hjemme i den senere tid.
Siden han ikke er pa kontoret længere og har tat fat på malingen igjen, — ser jeg ham næsten ikke, — han går ud om morgenen og kommer ofte ikke hjem før sent om aftenen. — Han har meget at gjøre, han arbeider på et stort billede til salonen.
Laurent har forandret sig meget til sin fordel.
kan De vel ikke ta fornærmeligt op? — I gamle dage ved jeg ikke, om jeg egentlig vilde haft ham til mand; — men nu liker jeg ham —. Hvis De vil love mig at tie, — så var der noget, jeg gjerne vilde sige.
Therese; Å jeg er ikke meget snakkesalig af mig.
Suzanne. Det er sandt, — De forstår at holde tæt. — Nå, så skal De høre;
lier, fik onkel den idé at gå op og se. Nu ved De, at Laurent ikke liker, at man forstyrrer ham. Han tog forresten nokså venligt imod os — —. Men De vil aldrig kunne gjætte, hvad det er, han arbeider på.
Therese. Han arbeider på et stort maleri.
Nei — lærredet til det store billede er ganske hvidt. Men rundt omkring fandt vi en hel del smålærreder med skizzer og udkast. En masse hoder, barnehoder, kvindehoder, oldingehoder. — Onkel syntes, de var udmærkede, og han forstår sig på det. Han påstår, at Deres mand med éngang er blit en stor maler, og det kan ikke være smiger, for før gav han ikke stort for hans billeder — —. Men det, som overraskede mig mest, — det var, at alle hoderne lignede hverandre.
Therese. Hvem lignede de? Suzanne (nølende).
Jeg er bange, jeg skal gjøre Dem bedrøvet. De ligner den stakkars Camille.
Therese (skjelvende).
- Å nei — det er noget, du indbilder dig.
Suzanne. Nei, jeg forsikrer Dem — —.
mindede om Camille hos dem allesammen. Onkel vilde gjerne ha dem lidt stærkere i farven. — De er lidt blege allesammen, — og så har de et smil i den ene mundvigen allesammen.
med alle disse hoder.
Laurent, Suzanne, Therese.
Godaften, Suzanne. — Na, har dere arbeidet flittigt? Therese:
Ja. Laurent.
AE jeg er dødsens træt. (Han sætter sig tungt på en stol til venstre.)
Suzanne. Det må være frygtelig trættende at stå opreist og male hele dagen.
Laurent. Jeg har ikke arbeidet idag.
jeg. — Jeg har godt af det, tror jeg. — Er maden færdig, Therese? Therese.
Jeg går min vei.
Therese. Din onkel lovede at hente dig, — du må vente på ham — —. Du generer ikke os.
Suzanne. Nå ja, — så går jeg ned i butikken; -— jeg vil stjæle et par broderinåler, som jeg har brug for — —. (Idetsamme hun vil gå ned, ringer butiksklokken.)
mer en kunde, ham skal jeg besørge.
Scene IIL Laurent, Therese.
Laurent (peger på madrassen, som ligger ved foden af sengen), Hvorfor har du ikke skjult den der i det lille kabinet? Vi behøver da ikke at fortælle de andre, at vi har to senge. (Reiser sig.)
Therese. Du kunde ha skjult den selv imorges. Jeg gjør, hvad jeg har lyst til.
Laurent (hårdt).
Kone — lad os ikke begynde at kjækle. Natten er ikke kommet endnu.
Therese:
Vær bare borte! — du kan gjerne more dig ude, — du kan gjerne trætte dig ud med at gå og spadsere hele dagen. — Når du bare ikke er hjemme, så er jeg rolig. — Men fra du kommer hjem, så åbner helvede sig igjen — —. Du kan da la mig ha lov at sove om dagen ialfald, siden natten ikke længere tilhører os.
Laurent (med en mildere stemme).
Din stemme er hårdere end min, Therese.
Therese (efter en pause)
Vil du føre tante ind til bordet? skulde vente, til Suzanne og Michaud var gåt;
altid angst, når hun er sammen med dem — —. I den sidste tid synes jeg, hun stirrer værre end før — —. Du skal se, hun finder sig et middel til at tale.
Laurent. A — Michaud vilde desuden be om at få se sin gamle veninde. — Jeg er mindre rolig, når han går ind til hender — —. Hvad kan hun fortælle dem?
kan jo ikke røre en lillefinger. (Går ud døren i baggrunden.) Scene IV.
Therese, Michaud, Suzanne, siden Laurent og mdm. Raquin i sin lænestol, stiv og stum, hvidt hår, klædt i sort.
Michaud. Å — bordet er dækket.
Ja vist, hr. Michaud. (Hun går hen til buffeten, tar en dug, en salatskål og et salathode; hun sætter sig til venstre, breder dugen udover knæerne og renser salaten under slutten af denne og begyndelsen af næste scene.)
; Michaud. Her lever man da altid godt! Når man er forelsket, har man appetit som ulver — —. Tag hatten på dig, Suzanne — (ser sig om)
kjære fru Raquin? (Laurent kommer ind, ruller mdm. Raquin i hendes lænestol, fører hende til bordet foran en kuvert til høire.) A —der kommer hun jo!
Suzanne (kysser mdm. Raquin). Vi er si glad i Dem allesammen; — De ma ikke tabe modet —. Michaud. Hendes gine straler, hun er glad over at se os. (Til mdm. Raquin) Vi er gamle venner, ikke sandt? — De husker, da jeg stod ved politiet?
mens Gorge-aux-Loups-mordet stod på, vi traf hverandre første gang. De må kunne huske det: en mand og en kvinde havde myrdet en vognmand, — det var mig selv, som fik tag i dem i deres eget musehul — —. De blev s'gu halshuggede i Rouen.
Therese, Laurent, Michaud, Suzanne, mdm. Raquin, Grivet.
Grivet (som har hert Michauds sidste ord). A—a, — det er historien om vognmanden, jeg kjender den. De har fortalt mig den for, — den interesserte mig meget.
forbrydere med — na! Godaften, mine damer og herrer!
Michaud. Hvad skal det sige? De her på denne tid af døgnet, Grivet? > Grivet.
liden uregelmæssighed; — jeg vil ha mig en liden passiar med fru Raquin. — Dere skulde vist netop gå tilbords, — jeg generer vel ikke?
Ikke på nogen måde.
Grivet. Fru Raquin og jeg forstår hverandre så udmærket godt! — Et eneste blik er nok.
Michaud. A — så kunde De kanske være så snil og sige mig, hvad hun mener med at sidde og stirre på mig hele tiden.
bog — — (Han, sætter sig tæt hen til madam Raquin, tar hende i armen og venter, til hun langsomt har vendt hodet)
nu snakke sammen som to gode venner. — Er der noget, De vil bede Michaud om? Nei — er der vel? Ikke nogenting, — det var det jeg kunde tænke. —(Til Michaud.) De er altid så vigtig. Hun har aldeles ikke nogen brug for Dem; — det er mig, hun henvender sig til. (Vender sig om mod mdm. Raquin igjen.) Ha?
De sa? — Nå, ja — jeg forstår: De er sulten.
Suzanne (lænet over mdm, Raquins stol).
Ønsker De, at vi skal gå?
Jogu er hun sulten jo — —. Og så inviterer hun mig til at ta et parti iaften. — Jeg ber tusen gange om ' undskyldning, fru Raquin, — men jeg kan desværre ikke, De kjender mine vaner. — Det får være til torsdag, —da skal jeg være her.
Michaud.
A — hun har ikke sagt nogenting til Dem, Grivet; hvoraf slutter De, at hun har sagt noget til Dem? Gå bort — lad mig få komme til.
Laurent (til Therese, som reiser sig), Se på din tante!
der er en forfærdelig glands i hendes øine.
skålen, hvori Therese har renset salaten og sætter den og dugen på buffeten.) Michaud. Nå, min gamle veninde, — De ved, at jeg helt og holdent står til Deres tjeneste?
Suzanne. De hører, hvad onkel siger; — Deres ønsker vilde være os hellige. Grivet. A — jeg har jo forklaret, hvad det er, hun vil; —det er klart nok.
(insisterer). Kan De ikke gjøre Dem forståelig på nogen måde? (Til Laurent, som har nærmet sig bordet:) Se Laurent, se, hvor besynderligt hun sidder og stirrer på mig hele tiden.
Laurent. Jeg synes, hun ser ud som hun pleier. Suzanne. Og De Therese, — De pleier jo at gjætte hendes mindste ønsker. Michaud. Ja — hjælp hende, spørg hende for os.
Dere tar feil; det er ikke noget, hun vil, hun ser ud, som hun pleier — —. (Hun nærmer sig, læner sig over bordet mod mdm. Raquin, men kan ikke tåle hendes blik.) Det er ikke noget, De vil? Er det vel? — Nei — ingenting, jeg forsikrer Dem. — (Hun viger tilbage tilvenstre.) Michaud. Ja, ja kanske Grivet har ret alligevel. Grivet. Nå ja, — jeg lar nu dere snakke;
hvad hun mener: hun er sulten, og så spør hun mig, om jeg vil bli og ta et parti. Laurent.
Hvorfor kan De ikke gjøre det, da? Og De også, Michaud, — kan dere ikke det?
Michaud. Nei tak, — jeg har noget at gjøre iaften. Therese (sagte). For guds skyld — hold dem ikke tilbage et minut lengere.'
Michaud. Farvel, mine venner! (Han skal til at gå.) Grivet. Farvel, farvel! (Han reiser sig og følger Michaud.) Suzanne (som er blevet stående tæt ved mdm. Raquin.) Nei se! — sel Michaud (ved trappen). Se, — se! — hun bevæger fingrene. (Michaud og Grivet udstøder et skrig af forbauselse og stiller sig om lænestolen.) Therese (sagte til Laurent). Å — gud hjælpe os! — Hun gjør en overmenneskelig anstrængelse. — Nu kommer straffen!
ende til venstre, side om side, forfærdede.) Michaud (til mdm. Raquin).
Men De blir jo en ren ungdom igjen. (Pause, medens mdm.
fingrene danser jo springdans — —. Raquin fortsætter sit spil og stirrer forfærdeligt på Therese og Laurent.)
— Se — nu fik hun hånden over bordet. Grivet. He, — He! — vi blir livlig pa vore gamle dage. Therese (sagte).
tilbage. Laurent (sagte.) Tab ikke modet! — hænderne taler ikke. Suzanne.
Det ser ud, som hun vil skrive med fingerspidsen. Grivet.
Ja hvad er det hun gjør der på voxdugen? Michaud.
De ser vel, at hun skriver.
med en stor T.
Therese (sagte), Hænderne taler, Laurent! Grivet. Hun skriver, ja sandelig skriver hun —. (Til mdm. Raquin) Lidtlangsommere! — så skal jeg forsøge at læse.
(Efter en pause.) Det var da mærkeligt, jeg læser:
med. — (Efter en pause). »Thekande«. Hun vil ha the.
Suzanne. Nei da, Grivet; — det var »Therese«, hun skrev. Michaud.
Ja, det var det naturligvis; — De kan ikke læse engang, De Grivet. — — (Læsende) »Therese« og —Videre, fru Raquin, — videre.
Laurent (sagte). Hævnende hånd!
ligkisten, og hver finger blir en mund, som taler. —Den skal ikke bli færdig, jeg skal spidde den, før den får talt ud! (Han griber efter en kniv i sin lomme).
Therese (holder ham tilbage; sagte).
For guds skyld, vent! Du ødelægger os!
Michaud. Det er udmærket, — jeg forstår: »Therese og Laurente. — — Hun skriver jeres navne, mine venner. Grivet.
Ja virkelig er det det! Det er forbausende.
Michaud (læsende), »Therese og Laurent har« — — Hvad er det, de har, de kjære børn? Grivet. Nei, — nu stanser hun. — Skriv videre, a gjør det! Michaud. Skriv sætningen ud, tag Dem sammen. — — (Mdm.
Raquin ser langt på Therese og Laurent; så vender hun langsomt hodet. A — hvorfor slap De hånden ned igjen? Suzanne (tar på hendes hånd).
Nu er den atter som limet til knæet, som en stenhånd. (Alle tre damer grupperer sig bag lænestolen og samtaler livligt)
Therese (sagte).
AE jeg trodde, det var straffen, som kom — —Nu tier hånden, — — vi er frelste!
Laurent (sagte). Vær forsigtig, — fald ikke, støt dig på min skulder — — å jeg trodde, jeg skulde kvæles! Grivet (fortsætter konversationen høit).
Det var da kjedeligt, at hun ikke fik skrevet sætningen ud.
Michaud. Ta, -— jeg læste flydende. — Hvad kan det vel være, hun mente? Suzanne.
At hun er lykkelig over al den kjærlighed, Therese og hendes mand viser hende.
Den lille har sandelig mere vit end os — — —. »Therese og Laurent har et godt hjerte« — — » Therese og Laurent har min velsignelse«. — Der har vi det. Det er s'gu hele sætningen. Ikke sandt, fru Raquin, De vilde bevidne Deres børn Deres taknemmelighed? (Til The- og Laurent.) Dere er to brave mennesker, og dere får nok deres løn enten her eller hisset.
Laurent. Vi gjør ikke andet, end enhver vilde gjøre i vort sted. Grivet. De har alt fåt sin løn. Ved dere. ikke, at man kalder dem turtelduerne her i kvartalet?
Jo, — og det er os, som har fået dem gifte, —kommer De så, Grivet? — De må da få komme til at spise engang i— i—-: (Går hen mod mdm. Raquin igjen) Vær tålmodig, kjære fru Raquin, De skal nok se, De lever op igjen; hænderne Deres og fødderne også. — Det er et godt tegn, at De kunde bevæge fingrene; — nu varer det ikke længe, for De blir bra igjen — — —. Farvel, farvel!
Suzanne (til Therese).
Vi sees imorgen.
(til mdm. Raquin).
Det var det, jeg sa, at vi forstod hverandre udmærket — —. Vær ved godt mod, — vi skal nok fa vore torsdagspartier igjen, og så skal vi ta Michaud af dage, — — vi to skal gjøre det af med ham -- —. (Idet han går, til Therese og Laurent:) På gjensyn, dere turtelduer! — ja dere er to turtelduer.
og Grivet går ned ad vindeltrappen, går Therese et øieblik ud af baggrunddøren og kommer ind igjen med en suppeterrin.) Scene VI.
Therese, Laurent, mdm. Raquin.
(Under denne scene sjengiver mdm, Raquins ansigt alle de følelser, der behersker hende: vrede, rædsel, grusom glæde, uforsonlig hævn, Hun følger morderne med sine brændende øine; hun er med i deres heftighed og deres tårer.)
Hun holdt på at overgi os.
Therese. Ti stille! — lad hende være i ro! (Hun øser suppen på sin og Laurents tallerken.)
(sætter sig ved bordet, mod baggrunden), Tror du, hun vilde spare os, dersom hun kunde tale? Jeg syntes, Grivet og Michaud smilte så rart, da de talte om vor lykke. Du skal se, de får vide det tilslut. —Havde ikke Grivet hatten på snur?
Therese (går hen og sætter terrinen foran kaminen)
Jo, jeg tror det. Laurent. Han knappede frakken sin og stak den ene hånden i lommen, da han gik. På kontoret brugte han altid at knappe frakken sin sån, når han vilde, gjøre sig vigtig. Og så den måden, som han sa farvel pa: »Farvel, turtelduer!« — Han er forfærdelig uhyggelig, den tosken.
Therese (kommer tilbage).
Ti stille! — Tal ikke om ham, lad ikke ham også komme ind i vore forfærdelige drømme. Laurent.
Therese Raquin. 8 — på sin dumme måde, — så er det vist for at gjøre nar af os — —. Jeg har ikke tillid til folk, som går omkring og ser dumme ud — —. Jeg tror, de ved alt, — ja, det tror jeg.
A nei, — de er altfor uskyldige — —. Det vilde da være ende pa det hele, om de overgav os; men de ser ingenting, og de vil bestandig komme til at leve sit rolige liv — uden at ane vore rædsler —. (Hun sætter sig ved bordet til venstre) Lad os snakke om noget andet. Hvorfor ma du bestandig tale om dette, nar hun er tilstede?
Laurent. Jeg har ikke nogen ske — —. (Therese tar en i buffeten, gir ham den og sætter sig igjen)
mad? Therese.
Jo, når jeg selv har spist.
Laurent (smager på suppen), Den er ikke god, den suppen, — den er altfor salt — —. (Støder tallerkenen fra sig)
ærte mig, du gjør det, — du ved, jeg ikke kan fordrage salt.
Therese. Laurent! Begynd ikke igjen, det ber jeg dig om. Jeg er så dødsenstræt, — — spændingen tog mine sidste kræfter. Laurent. Se så, skal vi nu ha det på den måden?
plager livet af mig.
Therese. Nå, — ja, ja — —. (Hard stemme;
heller, å — og tante sidder og hører på. Det er en daglig forlystelse, vi gir hende i den senere tid. Laurent.
nerer mig, du søger altid at ramme mig på det såreste, — og når jeg blir gal af smerte, så er du glad. Therese Var det mig, som syntes, suppen var for salt, kanske? — den mindste småting er nok for dig, og i hver eneste liden utålmodig ytring ligger raseriet på lur — — —. Du kan gjerne tilstå det, det er med hensigt, du sidder og kjækler hele aftenen og trætter nerverne dine ud for at få sove lidt om natten. Laurent. Du sover ikke mere end mig.
Å — for en tilværelse, du har skabt mig. — Når det lider ud på aftenen, begynder angsten. Han er her bestandig —, å — her er rædselsfuldt i dette værelse.
Min skyld! — — Er det min skyld, at ikke en af dine drømme er gåt i opfyldelse, — er det min skyld, at du har gjort livet utåleligt, forfærdeligt, væmmeligt —istedetfor den lykke; du lovede?
s+ Laurent.
Ja, det er din skyld.
Hold nu op! Tror du, jeg er dum? Tror du ikke, jeg kjender dig? Du har ikke gjort andet end beregne hele dit liv. Da du gjorde mig til din mætresse, så var det, fordi du fik mig gratis. — Du tør ikke nægte det — å, jeg hader dig, jeg hader dig!
Laurent. Er det mig eller er det dig, som begynder nu?
Therese. Jeg hader dig! — Du har dræbt Camille! Laurent (reiser sig, men sætter sig igjen), Ti stille! — — (Peger på mdm. Raquin.) For en stund siden bad du mig tie stille, når hun var inde.
mig ikke til at minde dig om hele historien, — til endnu engang at fortælle hele sandheden i hendes nærværelse.
A — lad hende høre, lad hende lide! — Lider ikke jeg kanske? -— — Sandheden er, at det er dig, som har dræbt Camille.
Laurent. Du lyver, — tilstå, at du lyver — —.
mig, som kastede ham i floden, så var det dig, som fik . mig til det. Therese. Mig — jeg? Laureut. Ja, du — lad ikke, som du ikke ved det; tving mig ikke til at bruge magt for at få dig til at tilstå. —Jeg treenger din tilstielse, du ma ta din del af forbrydelsen. — Det er den eneste smule trøst, jeg har. Therese. Men det er ikke mig, som har dræbt Camille.
Jo, — tusen gange jo! — Endnu mens vi var pa land, sa jeg sagte til dig: »Jeg vil kaste ham i floden!« Og du var enig, — og du gik med i båden — —. Nå, ser du, at du har været med om at dræbe ham?
Det er ikke sandt — —. Jeg var gal, jeg vidste ikke, hvad jeg gjorde, — det har aldrig været i min tanke at ville dræbe ham.
havde jeg ikke forberedt dig på det, kanske? — Di klamrede dig om min hals, — og du lod ham drukne som en hund. Therese. Det er ikke sandt; — det er dig, som har dræbt ham. Laurent.
Og holdt du mig ikke i handen hele tiden, da vi kjørte tilbage? — Din hand brændte af lidenskab. Therese. Det er dig, som har dræbt ham. Laurent. Hun husker det ikke længre; hun vil ikke huske. — Du har beruset mig med dine kjærtegn her i dette væ: relse. Du æggede mig op mod din mand; du gik og ønskede, du skulde bli kvit ham. — Du kunde ikke fordrage ham, han skjalv af feber, sa du —. —. For tre år siden havde jeg ikke en tanke om alt dette. Var jeg en forbryder?
ikke på at gjøre en flue fortræd.
Det er dig, som har dræbt ham.
Laurent. To gange har du gjort mig til et grusomt dyr. —Før jeg kjendte dig, var jeg forsigtig og fredsommelig. Og nu skjælver jeg for hver skygge, som falder — som en mørkræd unge. — Jeg er ligeså nervøs som dig, —jeg, som i gamle dage struttede af sundhed. — Du har drevet mig til ægteskabsbrud og mord, — uden at jeg selv ved, hvorledes det er gåt for sig; — og når jeg nu ser tilbage, blir jeg stående som en idiot foran det, som jeg selv har gjort; — og jeg drømmer om gendarmer og retssaler og skafotter. (Reiser sig) Å ja, du kah gjerne forsvare dig nu;
derne på dig af rædsel. — Og du ved godt, at hvis spøgelset kommer, vilde han kvæle dig først.
Therese : (reiser sig). ! Sig ikke det — — . Det er dig, som har dræbt ham. (Begge to forlader bordet.) Laurent.
forbrydelsen. — Du vil gjøre min andel tyngre — ikke sandt? Men når du driver det så vidt, så foretrækker jeg at få en ende på det. — Jeg er ganske rolig, ser du. Nu går jeg på politikammeret og fortæller alt.
Therese (spottende, ikke overrasket. Han har sagt det mange gange før, derfor rolig spottende). Ja, — det er et godt indfald. Laurent.
hvad dommerne tænker om din uskyldighed.
Therese (bryder ud).
Tror du, du skræmmer mig? Jeg er endnu trættere end dig — og går ikke du til politiet, så vil jeg ga. Laurent. Å, jeg behøver ikke følge;
alt, alene. Therese:
Nei, nei. — Det er bestandig således, — når du ikke længere har noget at sige, så begynder du at true med dette. Men nu vil jeg, der skal bli alvor af det. —Jeg er ikke så ræd som du, — jeg er færdig til at følge dig på skafottet. (Hun følger ham til den lille trappe).
Laurent (stammende), Ja — som du vil, — så går vi sammen til politiet. (Han går ned. Therese blir stående, støttet til gelenderet og lytter;
idt efter lidt farer der en rædselens gysen gjennem hele hendes legeme. Mdm, Raquin har vendt hodet;
Therese. Han gik virkelig — nu er han nede —. Skulde han virkelig ha mod til at overgi os? — Nei, jeg vil ikke, — jeg løber efter ham og får ham tilbage med magt. — Men hvis han nu skriger det ud i gaden, hvis han siger alt til de forbigående! — Å, det var dumt af mig at drive det så vidt. — Jeg skulde ha været mere fornuftig. (Lyttende) Han stansede i butikken, jeg hører ikke klokken. Hvad kan han ta sig for?
op igjen — ah, jeg hører ham i trappen. Det var det jeg vidste, at han var for feig — —. (Bryder ud) Usling! Usling!
(sætter sig til høire foran bordet; — med hodet i hænderne). Jeg kan ikke — jeg kan ikke. Therese (nærmer sig; spottende), He — er du alt tilbage? Hvad sa de!
bleg som et lig! Stakkar!
Laurent og stiller sig ligeoverfor ham med hænderne støttede mod sybordet.)
Laurent (med sagtere stemme)
Therese. Du skulde hjælpe mig med at bære den forfærdelige erindring, — og så er du svagere end jeg.
skal vi kunne glemme?
Laurent. Du erkjender -altså din delagtighed i forbrydelsen?
Therese. Å —, ja jeg er skyldig, — mere skyldig end dig, om du vil.
hænder — —. Camille var snil og god, han.
Lad os nu ikke begynde pånyt igjen, det ber jeg dig om. — Når vanviddet tar mig, har du opnået, hvad du ønsker. Se ikke på mig, smil ikke! — Men jeg kan nok undslippe dig, når jeg vil. (Han tar en liden flaske ud af sin lomme) Her har jeg tilgivelsen, den evige søvn. Ti dråber blåsyre er nok til at helbrede mig.
Gift! — Å du er for feig! Du tør ikke.
da, Laurent, drik nu lidt, — bare for at prøve. Laurent. Ti stille! Nu må du holde op!
Å — jeg er ganske rolig, du drikker nok ikke. Camille var snil han, — å gid det var dig, som lå begravet, — og ikke Camille. (Hun går over til venstre.)
Du ved ikke, hvad et kvindehjerte er. Forstår du ikke, at jeg må hade dig, når du er besudlet med Camilles blod.
Laurent (går frem og tilbage som i hallucination).
Kan du ikke tie stille? Det er, som jeg hører hammerslag inde i hodet; — det er, som det vil springe istykker — —. Hvad er det for en helvedes opfindelse at ha samvittighedsnag — og gå og sørge over den døde? Jeg lever evindelig med Camille nu om dagene. — Å gud — jeg mister min forstand — —. Han bor sammen med os. Han sætter sig på min stol, han sætter sig tæt ved mig ved bordet, — bruger alt mit. Han spiste af min tallerken, han spiser af den endnu. — Jeg ved ingenting, — jeg er ham, jeg er Camille. Jeg har hans kone, jeg har hans kouvert, jeg har hans lagener, — jeg er Camille, Camille, Camille. Therese;
dine billeder.
Laurent. A —- du ved det — —. (Sænker stemmen.)
ikke længere. Jeg kan ikke styre penselen, Camille voxer op under mine hænder. Nei disse hænder, disse to hænder tilhører mig ikke længere. Å — de vil komme til at forråde mig tilslut, dersom jeg ikke skjærer dem af mig.
fra mig. 5 erese.
Det er straffen, som kommer.
Laurent (bryder ud).
Ga fra mig, kvinde, — du gjør mig vanvittig — —Gå! eller jeg — — (Han kaster hende på knæ foran bordet og løfter næven,)
(på knæ.) Dræb mig, som du gjorde med den anden, stans ikke på halvveien — —. Camille løftede aldrig hånd mod mig. — Men du er et uhyre — —. Dræb mig! den.
bordet; den falder lige foran Therese; denne, der har fulgt Laurent med øinene, vender langsomt hovedet, vakt ved larmen; hun ser snart på kniven, snart på mdm. Raquin) Det var dig, som lod den falde. Dine øine flammer som to helvedesgnister — —. eg forstår godt, hvad du vil. — Og det er sandt; dette menneske gjør mig livet uudholdeligt.
igt — —. (Til mdm, Raquin, idet hun tar kniven op) Du ser på kniven, ikke sandt? Ja nu vil jeg ikke længere pines af dette menneske — —. Han dræbte Camille, som stod iveien for ham — —.
til ham selv! (Hun reiser sig med kniven i hånden.)
Laurent (går fremover fra baggrunden med giftflasken skjult i hånden).
Lad os slutte fred — lad os spise færdig, vil du? Therese. Som du vil — —. (Amides) A jeg vil aldrig ha tålmodighed til at vente til inat.
hånden. Laurent.
Hvad er det, du tænker på? Sæt dig ned og spis — jeg skal skjænke til dig. (Han skjænker vand i glasset.) Therese (afsides).
Jeg vil heller gjøre det strax. (Hun nærmer sig med kniven hævet, Men så ser hun Laurent skjænke gift i glasset, griber ham i armen) Hvad er det, du skjænker der?
Laurent (ser kniven.)
Hvorfor løftede du armen? — — (Pause.) Slip kniven! Therese.
Slip du først giften! (De ser pa hinanden med forfærdede blikke; lader derefter kniven og giftflasken falde.)
Laurent (falder om på en stol).
Å — i det samme øieblik den samme tanke hos os begge! — den samme rædselsfulde tanke! *
(ligeledes), Husker du Laurent? Husker du de brændende kys, vi begyndte med? Og nu står vi her, ansigt til ansigt, med gift og mordvåben! (Hun kaster et blik på mdm, Raquin og reiser sig, udstøder et skrig.) Se Laurent!
Laurent (reiser sig og vender sig mod mdm, Raquin).
Og hun var tilstede for at se os dø. Therese: Ser du ikke, at hun bevæger læberne?
— å — for et forfærdeligt smil! Laurent. Se — der farer en skjælven gjennem hendes legeme! —Therese Hun vil tale, hun taler —Laurent. Å — det skal jeg nok forhindre.
mdm, Raquin, men da denne reiser sig (langsomt)
til høire.) : Mdm, Raquin (stående; med sagte og dyb stemme)
moderen ! Therese.
Å — nåde, overgiv os ikke til retten.
Overgive jer! — nei, a nei. Jeg tænkte en stund på at gjøre det, da jeg følte, mine kræfter kom tilbage. Jeg begyndte at skrive eders anklage her på bordet; men jeg stansede, fordi jeg tænkte på, at den menneskelige retfærdighed. rammer altfor hurtigt. — Nei, jeg vil være tilstede, og jeg vil se eder seigpines her i dette værelse, hvorfra I har stjålet min lykke.
Therese (kaster sig hulkende for hendes fødder), Tilgiv mig —. Jeg kvæles af tårer — jeg er et elendigt menneske.
jeg skulde lægge mit hoved på gulvet og la mig knuse af den — Å, hav medlidenhed!
(støtter sig på bordet, taler høiere og høiere).
Medlidenhed?! Havde I medlidenhed med mit stakkars barn, sam jeg elskede? Bed mig ikke om det, jeg har ikke medlidenhed, for jeg har revet hjertet ud af mit bryst — —. (Laurent falder på knæ til høire) Nei, jeg vil ikke redde eder fra eder selv; jeg vil se på, hvorledes eders samvittighedsnag jager eder mod hverandre, som vanvittige dyr. — — Nei, jeg vil ikke overgive eder til retten. Jeg vil ha eder for mig selv alene, —og jeg vil beholde eder.
Therese. Jeg kan ikke længere tåle at gå strafløs — — —.
Vi dømmer os selv og tar straffen.
drikker begjærligt og falder over mdm, Raquins fødder, Laurent river flasken fra hende, drikker og falder til høire bag sybordet og stolene.)
(sætter sig langsomt).
De døde hurtigt!