Et sentralt argument i forhandlingene med ESA og Kommisjonen i 1999, var at den differensierte arbeidsgiveravgiften ikke utgjorde statsstøtte siden den var knyttet til arbeidstakers bosted, og ikke til hvor arbeidet ble utført, eller hvor bedriften er lokalisert. EFTA-domstolen slo imidlertid fast at sammenhengen mellom arbeidstakerens bosted og arbeidsstedets lokalisering var så stor, at selv om ordningen ikke direkte var knyttet til arbeidsstedets lokalisering, måtte den anses som statsstøtte i henhold til artikkel 61. Dette betyr altså at det ville vært enda enklere å avgjøre at systemet innebar statsstøtte dersom vilkårene for reduserte satser hadde vært knyttet til arbeidsstedets lokalisering.