Stefan Lindblad - illustration och konst: Möte med gallerister
Det finns knappt någon konstnär som inte åtminstone en gång, oftast fler än så, gått in från gatan till en gallerist och velat visa bilder på sin konst. I hopp om att få ställa ut. Att bli sedd.
Att ta steget kan vara en kittlande och inspirerande upplevelse och en hemsk dag som hemsöker ens självfötroende i flera år. Det kan också väcka ilska baserad på besvikelsen av att bli ratad.
Dock det dummaste man som konstnär kan göra är att ge galleristen den makten över en, men att bli ratad kan vara utvecklande konstnärligt, för det är ju en del av livet att bli ratad. Som person bestämmer man sen själv om man vill påverkas negativt eller positivt av ratningen. Med åren blir man antingen mer skör eller stark, hårdhudad med vetskapen om att galleristen är endast en person som alla andra som försöker göra sig ett leverbröd, som har en vision som är högst personlig och egentligen inte har något med konstnären själv att göra.
Gallersiten lever på konstnärens skapelser, det är det som galleristen får in sitt leverbröd på. Frågan är bara varför många av dem så många gånger beter sig oproffsigt i sitt bemötande gentemot konstnären, på ren svenska är otrevliga när de ratar. Deras egen osäkerhet och obekväma känsla inför att rata kanske är det som gör dem otrevliga?
Jag har träffat många bra gallerister. Bra trevliga människor. Men när jag var yngre, omkring 17-22 år, och känsligare inför reaktioner på mitt konstnärskap just för att jag ville så mycket, lät jag mig påverkas av galleristen roll. Ett katastrofalt möte som lärde mig mycket.
Jag var 17 år när jag klev in på galleri Blanch på Västerlånggatan i Stockholm. (Det flyttade senare till Sturegatan). Han den bockskäggiga galleristen stod där och rökte tittandes ut mot gatan. Jag 17 år och osäker presenterade mig och frågade om jag kunde få visa fotografier på mitt måleri. Han tittade ut genom fönstret, och aldrig på mig. "Bevärdigade" mig inte med sin blick. Utan lyfte sin rökpinne och frågade: "Går du på konstakademin?" Nej svarade jag. "Har du gått på akademin?" Nej det tror jag inte, svarade jag. "Då är du inte tillräckligt bra" var det enda han sade, vände på klacken utan att en enda gång tittat på mig, och gick in på sitt kontor och stängde dörren.
Kvar stod jag 17 åringen hållandes mina fotografier. Sen gick jag vidare en viktig erfarenhet rikare.
Det goda var att jag några dagar tidigare gjort ett likadant besök på samma Västerlånggata, men på andra änden, på galleri Bel arte. Den galleristen han var en helt annan person, en civiliserad människa med en självklar respekt gentemot en annan person. ( i alla fall den dan;-) ) Det mötet var ett mångt mycket mer inspirerande och upplyftande möte. En som tog sig tid att titta och kommentera på ett konstruktivt sätt.
Så olika sätt att bemöta en annan människa. Så viktigt att komma ihåg. Alla är inte likadana, och det finns en publik åt alla. Där man minst anar det.
Upplagd av Stefan Lindblad kl. 11:01
Bra skrivet. Borde det inte vara lättare nu med Internet? Men de kanske inte har någon rutin att kolla e-post förstås...