Livet efter forbandelsen | Information
Livet efter forbandelsen
Tyskland fik endelig krammet på Italien, men prisen var høj: Forud for EM-semifinalen mod værtsnationen Frankrig i aften mangler Tyskland flere nøglespillere
Mens en stribe af Tysklands stjerner brændte deres straffespark, afgjorde den forholdsvis uerfarne forsvarsspiller Jonas Hector – i sin første straffesparkkonkurrence med Tyskland – kvartfinalen mod Italien.
I aften på Stade de France i Saint-Denis, lidt nord for Paris, skal Frankrig og Tyskland udkæmpe et historisk slag om billetten til EM-finalen på søndag.
Efter at forbandelsen mod Italien endelig blev brudt ved en nervepirrende straffesparkkonkurrence i lørdags er spørgsmålet, om tyskerne kan ride på adrenalinens efterstrøm, eller om de omme bagved slet og ret er det bedste taktiske hold af dem alle.
Didier Deschamps var en af heltene på det franske 'regnbue-hold', der vandt VM i 1998. I dag er han cheftræner for det franske landshold, og ifølge ham er der kun én historie at fortælle om Tyskland: historien om kontrol.
»Hør nu her. Tyskland er Tyskland. De er regerende verdensmestre og et af de absolut bedste hold ved EM,« udtalte Deschamps på et pressemøde i mandags.
»De fik sig en slem forskrækkelse mod Italien, men ud over det har de haft perfekt kontrol i alle de kampe, de har spillet. Men alligevel bliver det ikke en spadseretur for dem. Vi går rent ind i det her. Vi spiller i Frankrig, vores eget land. Alt er muligt,« forsikrede Deschamps.
Lige nu har kontrollen sprækker. Tyskland står uden en række nøglespillere forud for opgøret i Saint-Denis i aften. Forwarden Mario Gómez rev en muskel op i højre ben i den udmagrende kvartfinale mod Italien.
Sami Khedira, hårdtarbejdende, defensiv midtbanespiller, har problemer med venstre ben. Kaptajnen og talismanen Bastian 'Schweini' Schweinsteiger har ondt i højre knæ.
Nede i forsvaret er Mats Hummels fysisk parat, men suspenderet på grund af for mange gule kort. Man kan håbe for Hummels, der til daglig spiller i Bayern München, at der bliver brug for ham i finalen.
Et vaskeægte drama
Der er landefest hjemme i Tyskland. Bevares, Das Nationalelf plejer at nå finalen i de store turneringer. Men i lørdags præsterede de det næsten umulige, tæt på miraklet: Endelig fik de prikket hul på deres Italien-forbandelse.
Otte kampe havde landsholdet spillet mod Italien. Otte gange havde de enten tabt eller spillet uafgjort. Og det hele sluttede som et sandt teaterstykke lørdag aften.
»Jeg har aldrig oplevet noget lignende med så mange spillere, der kom op igen og igen for at skyde,« sagde Manuel Neuer, den tyske målmand, efter kampen.
»Det var et vaskeægte drama. Vi formåede ikke at slå Italien efter 90 minutter. Vi kunne heller ikke efter 120 minutter. Så vi måtte besejre dem på denne måde. Fra straffesparkpletten. Det var det eneste, der var at gøre,« fortsatte Neuer.
»Det er aldrig sket for mig før. Et hold misser tre af sine første fem straffespark og ender alligevel med at vinde. Er det nogensinde hændt før? Jeg mener, det er jo helt uforklarligt,« supplerede Neuers kollega i det italienske mål, veteranen Gianluigi Buffon.
»Jonas Hector og Joshua Kimmich – de er så unge, og det var deres første straffesparkkonkurrence nogensinde,« måbede den tyske landsholdsboss, Joachim Löw, efter opgøret.
»Det, de to gjorde, var fantastisk,« sagde Löw.
I den verden spiller overtro og øllede hekserier en stor rolle. Men Löw tog en rationel beslutning. Ikke noget med at slynge sorte katte over skulderen eller have det samme stykke bling-bling på som sidst. Inden kampstart i lørdags havde han kigget Italien godt og grundigt ud. Tiden var moden til at skifte til et tremandsforsvar.
Ændrede sit system
Löw havde gjort det før. I semifinalen ved EM 2012, hvor Tyskland mødte Italien, var det store samtaleemne, hvordan man kunne dæmme op for Andrea Pirlos dybe stikninger fra sin tilbagetrukne, italienske 10'er-position.
Toni Kroos blev sat ind som ekstra forstærkning på midtbanen. Og ud røg den mere eksotiske wing-plads, som Marco Reus ellers havde excelleret i. Det var ren game theory. Hvis du gør sådan, så gør jeg sådan. Italien vandt 2-1.
I lørdags var det så Julian Draxler, der måtte ofres til fordel for en ekstra, central defensiv, Benedikt Höwedes. Overfladisk set kan man begræde sådan en disposition, for den puster til myten om den tyske damptromle. Bare sæt nogle ordentlige brød nede bagved!
På den måde blev den klassiske 4-2-3-1, som er Löws foretrukne formation, til en stærkt italiensk inspireret 3-5-2. To wing-backs kunne nu længdeforskyde – med tilbage og med frem – og der var tre (i stedet for to) i defensiven til at tage skraldet, når italienerne lavede ravage.
Hans italienske kollega, Antonio Conte, var beæret og sagde efter kampen:
»Da jeg så, at Löw havde ændret sit system fuldstændigt kun for os, gik det op for mig, hvor meget respekt verdensmestrene viste os.«
Man skal forestille sig selv i en helikopter lørdag aften. Jérome Boateng afleverer til Höwedes. Bolden ruller lidt rundt mellem Tysklands bageste midtbane. Imens har Contes mænd foldet sin 3-5-2 sammen i en 5-3-2.
De bageste fem står ikke på linje (som Norge gjorde i Drillos glansperiode, når 4-5-1 blev til 5-4-1), men spreder sig ud som påfuglefjer. Eller en boomerang. Samtidig med, at bredden er der, klumper tremandskæden foran forsvaret sig mere sammen. Nogle gange er de to mod én playmaker. Andre gange markerer de hver deres mand.
Spillet fokuseres på midten. Eller udtrykt i underholdningsterminologi: Det stivner. Det bliver, som man siger, en taktisk affære. Jonas Hector og Joshua Kimmich afventer på flankerne. Sami Khedira arbejder som en hest på højre side af banens centrum. Toni Kroos hælder mod venstre. Mario Gómez og Özil trækker ned, Gómez fra midten, Özil fra et udefinerbart ingenmandsland mellem forward og 'falsk winger'.
Publikum skriger instinktivt på en kontra, en turnover, noget dramatisk. Squadra Azzurra holder skansen igen og igen. »Hold the line!« råber general Maximus i Ridley Scotts Gladiator. Men i realiteten er det blot to hold, der læser hinanden perfekt.
Maskuline trekanter
Tyskland er et kombi-mandskab. Når de tålmodigt bygger op, og deres 3-5-2 står knivskarpt mod den italienske bommerang, er midtbanen i frosne øjeblikke ren 'Drillo'.
Fem på linje, trukket med en lineal. Kirurgisk og skræmmende. Men pludselig går Schweinsteiger frem i højre side. Eller Kroos i venstre. Banen brydes op og bliver til trekanter. Træk i en elastik, og midtpunktet forvandles fra streg i luften til en trekantspids. Ikke små fimsede trekanter som spaniernes. Men store og maskuline.
Tænk på dengang, Tyskland smadrede Argentina. Pam! 20 meter. Pam! 10 meter. Pam-pam-pam! 5 meter. Og mål. Acceleration og overblik ganget med omdrejning i banens rum. En tysker løber ikke i kilometer, men i newtonmeter, den kraft, hvormed landsholdet drejes rundt.
Hver gang, Tyskland huserer på grønsværen, er Zinedine Zidane med. I hvert fald hvis man spørger Mesut Özil, Löws 27-årige midtbanediamant, som tjener sine penge i engelske Arsenal.
»Zidane var mit store idol. Jeg så op til ham, lærte af ham og ville være ligesom ham. Når han lavede sine tricks, ville jeg gøre det samme. Jeg har altid beundret Zidane. Han var en meget jordnær person,« fortalte Özil til International Business Time i december 2015.
»Jeg begyndte at se nøjere på, hvordan han afleverede bolden. Han lavede ikke tricks bare for at lave dem. Der var ikke noget blær i ham. Zidane er spilleren, som afgør kampen. Jeg lurede hans teknik og prøvede den af i mit eget spil, og rigtig tit lykkedes det faktisk.«
Han er berygtet for at være lidt af en spradebasse og festabe. På grønsværen er han Mozarts perlende skalaer. Tæmninger limer til kroppen, og han strømmer forbi sine større modstandere, som om rummet omkring ham er anderledes end alle de andres. Hans job er ikke at score, men at holde fodboldens samtale flydende.
»Folk fortæller mig, at jeg skal være mere egoistisk. Men jeg er altså bare ham, der afleverer, når en anden er i en bedre position,« sagde Özil til engelske Metro efter 0-0-kampen mod Polen den 16. juni.
Jørgen Springborg
Semifinalen mellem Frankrig og Tyskland spilles på Stade-Vélodrome, der ligger i Marseille.
Hvis man ved en fejl er taget til Paris, skulle man nok lige ku' nå kampen ved at hoppe på et TGV til Marseille.....