BEIRUT (Dagsavisen): Det er ikke ofte en får anledning til å skrive om kjærlighet i Midtøsten. Vanligvis dreier det seg om krig og konflikt. Men dette hete kjærlighetsparet var mest opptatt av å nyte hverandre. De satt der på kafeen på den velrenommerte Hamra-gaten, og så hverandre dypt inn i øynene. De smålo slik kun nyforelskede ler. Og de var et vakkert, ungt par. Hun hadde svarte, brennende øyne, hans var brune og varme.
Men hun var sunnimuslim, mens han var druser.
Da hun og jeg kjørte til kafeen for å møte ham, fortalte hun om hvor glad hun var i ham. Han var god og omtenksom, og han fikk henne til å le. Men kjærligheten til tross - hun visste at de ikke ville ende opp sammen. Årsaken var enkel: De hadde forskjellig etnisk og religiøs bakgrunn. Verken samfunnet rundt eller familiene deres ville gå med på det.
I Shakespeares «Romeo og Julie», som ble skrevet 450 år tidligere, gikk det litt annerledes. Der besluttet det unge paret, som kom fra to rivaliserende overklassefamilier, Montague og Capulet, å gifte seg tross fiendskapet. Riktignok døde de to under tragiske omstendigheter. Også her skiller den klassiske fortellingen seg fra den libanesiske: Beirut-paret har ingen planer om å bli drept.
Hva er så det libanesiske parets triste budskap til omverdenen? Libanon er et flerkulturelt samfunn som dessverre ikke fungerer. I snart 200 år, lenge før landet fikk sin uavhengighet, har befolkningene i området drept og massakrert hverandre. Det er på grunn av nedarvet hat at paret vet - og aksepterer - at de ikke kan ha noen framtid sammen.
Hvilken lærdom kan dette gi oss i vår multikulturelle verden i det 21. århundret? At det ikke lenger er tilstrekkelig å snakke med enkle slagord om den flerkulturelle virkeligheten. De to libaneserne kjenner det på kroppen hver eneste dag.
Hvis en ser på historien, er det imidlertid ingen tvil om at kulturutveksling skaper grobunn for både nytenkning og kreativitet, en av menneskehetens viktigste drivkrefter. Men for at et flerkulturelt samfunn skal kunne fungere også i vår tid, er det viktig at det blir forankret i visse grunnleggende liberale og demokratiske ideer - som respekt for ytringsfrihet og menneskerettigheter. Hvis ikke blir det flerkulturelt à la Libanon.
Nå skulle en tro at ytringsfriheten og andre demokratiske grunnideer står trygt i vårt moderne samfunn. Men det er i det flerkulturelle samfunnets natur at mange vil utfordre de liberale ideene, noen fra et politisk ståsted, andre fra et religiøst ståsted, atter andre igjen fordi man kommer fra forskjellige bakgrunner og erfaringsverdener. En trenger ikke reise lenger enn til Frankrike, Storbritannia og Tyskland for å se stridene.
Paradokset blir jo at enkelte ideer, som de liberale ideene om ytringsfrihet, blir sett på som «bedre». Det kan igjen oppfattes som en direkte kontrast til selve kjernen i et flerkulturelt samfunn - alles like rett til å utfolde seg. Men essensen i det flerkulturelle samfunn er heller selve rommet som er skapt for felles og fri kulturell utfoldelse, altså den liberale rammen rundt det hele. For uten den finnes ikke noe flerkulturelt fellesskap.
I Libanon er ikke det flerkulturelle samfunn et resultat av nylig innvandring, slik situasjonen er i Europa. I Norge ser vi ofte at nye innvandrere har et mindre liberalt syn enn resten av samfunnet. Dette kommer gjerne av at man har ankommet fra land uten sterke demokratiske tradisjoner. Å leve under trange samfunnsforhold fostrer ofte ikke-liberale syn i alt fra kvinnefrigjøring til toleranse overfor andre.
Nettopp inkluderingen i et liberalt flerkulturelt samfunn åpner for nye måter å se på seg selv på. En liberal ramme skaper forandringer. Men å akseptere begrensinger i ytringsfriheten - gjerne gjennom selvsensur - med den hensikt å unngå å ramme for eksempel religiøse følelser, blir faktisk å stigmatisere en hel innvandrerbefolkning: Signaleffekten er, intolerant nok, at innvandrere har en lavere demokratisk terskel.
Men det er ikke noe grunnleggende antidemokratisk i å komme fra en immigrantbakgrunn. En slik stigmatisering vanskeliggjør også situasjonen for liberale immigranter - som det selvfølgelig er mange av - ettersom de fort vil kunne framstå som mindre «autentiske».
Med våre rike og varierte tradisjoner skaper det flerkulturelle samfunn nå et potensial for en fantastisk kulturell berikelse. I samfunnets dialoger vil nye og berikende ideer hele tida være innen rekkevidde. For å realisere dette potensialet, er det ikke nok å snakke om hvor fargerikt et fellesskap er, man må sikre den demokratiske rammen som gjør det kulturelle vekstgrunnlaget mulig.
Hvordan går det med det forelskede paret, de libanesiske Romeo og Julie? Jo, de stirrer hverandre fremdeles inn i øynene. Julie sier fortsatt at hun vet det ikke vil nytte; «slik er livet i Beirut». Men hun nekter foreløpig å gi avkall på følelsen. Hun velger å nyte kjærligheten og Romeo så lenge hun kan.