2003
Einar Bach Skomsvoll hjemmeside http://einarbachskomsvoll.com/index.php 2018-11-30T20:01:33+00:00 Joomla! - Open Source Content Management
Luk 8,4-15 (16.02.2003)
2012-07-25T20:57:56+00:00 2012-07-25T20:57:56+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=105:samannss&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">16.2.2003 <br /> Familiegudstjeneste i Beiarn kirke<br /> Såmannssøndagen</p> <p style="text-align: justify;">Ei julestjerne er ei plante som vi kjenner godt til fra jula <br /> - jeg har med meg ei som står her borte.<br /> Når jula er over, pleier de fleste å kaste den <br /> - for jul skal det være bare en gang i året og ikke alltid.</p> <p style="text-align: justify;">For noen år siden tok jeg vare på ei julestjerne,<br /> plantet den på nytt i en større potte. <br /> Den begynte å vokse og de røde bladene falt av. <br /> Den ble nesten som et lite tre. <br /> Men ingen nye røde blader - som på denne julestjerna her.<br /> <br /> Egentlig skulle denne julestjerna vært ved ekvator <br /> - det er der den hører hjemme. <br /> Der vokser den som store trær<br /> - og ytterst på alle grenene har den røde blader <br /> som ser ut som blomster.<br /> <br /> Ekvator er midt på jordkloden, <br /> og natten er like lang som dagen hele året.<br /> 12 timer hver. <br /> Og det er det julestjerna trenger <br /> for å få røde blader, <br /> 12 timer dag og 12 timer natt. <br /> <br /> Så hvis vi vil ha røde blader på vår julestjerne <br /> må den ha riktige vekstforhold. <br /> Riktig mengde vann, sollys, natt og jord.<br /> <br /> Det kan vi få til om planten står i et drivhus <br /> - i et drivhus kan plantene vokse slik de er skapt til å vokse.</p> <p style="text-align: justify;">Slik er det også med oss.<br /> <br /> Hvis vi får de rette vekstforholdene som vi er skapt for <br /> - så virker Guds ord i oss slik som det skal <br /> - det gjør oss trygge og verdifulle.</p> <p style="text-align: justify;">Og Guds ord sprer seg rundt i kroppen vår, <br /> lik sevjen i blomster og trær om våren.<br /> Slik skaper det Tro. Håp. Og Kjærlighet. <br /> Og visshet om at det er noen som står bak alt sammen. <br /> - Visshet om at det finnes en Gud, og en mening bak alt dette.</p> <p style="text-align: justify;">Nå når våren snart kommer, <br /> smelter snøen <br /> - og det blir varmere i været. <br /> Og litt etter litt <br /> kommer flere og flere blomster og planter opp av jorda.<br /> <br /> Da kan vi tenke på det iblant, at disse blomstene blomstrer nå <br /> fordi det er nå de har riktige vekstforhold.<br /> Og så kan vi si til oss selv <br /> at disse blomstene forteller noe om oss selv <br /> og vår egen tro.</p> <p style="text-align: justify;">Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">16.2.2003 <br /> Familiegudstjeneste i Beiarn kirke<br /> Såmannssøndagen</p> <p style="text-align: justify;">Ei julestjerne er ei plante som vi kjenner godt til fra jula <br /> - jeg har med meg ei som står her borte.<br /> Når jula er over, pleier de fleste å kaste den <br /> - for jul skal det være bare en gang i året og ikke alltid.</p> <p style="text-align: justify;">For noen år siden tok jeg vare på ei julestjerne,<br /> plantet den på nytt i en større potte. <br /> Den begynte å vokse og de røde bladene falt av. <br /> Den ble nesten som et lite tre. <br /> Men ingen nye røde blader - som på denne julestjerna her.<br /> <br /> Egentlig skulle denne julestjerna vært ved ekvator <br /> - det er der den hører hjemme. <br /> Der vokser den som store trær<br /> - og ytterst på alle grenene har den røde blader <br /> som ser ut som blomster.<br /> <br /> Ekvator er midt på jordkloden, <br /> og natten er like lang som dagen hele året.<br /> 12 timer hver. <br /> Og det er det julestjerna trenger <br /> for å få røde blader, <br /> 12 timer dag og 12 timer natt. <br /> <br /> Så hvis vi vil ha røde blader på vår julestjerne <br /> må den ha riktige vekstforhold. <br /> Riktig mengde vann, sollys, natt og jord.<br /> <br /> Det kan vi få til om planten står i et drivhus <br /> - i et drivhus kan plantene vokse slik de er skapt til å vokse.</p> <p style="text-align: justify;">Slik er det også med oss.<br /> <br /> Hvis vi får de rette vekstforholdene som vi er skapt for <br /> - så virker Guds ord i oss slik som det skal <br /> - det gjør oss trygge og verdifulle.</p> <p style="text-align: justify;">Og Guds ord sprer seg rundt i kroppen vår, <br /> lik sevjen i blomster og trær om våren.<br /> Slik skaper det Tro. Håp. Og Kjærlighet. <br /> Og visshet om at det er noen som står bak alt sammen. <br /> - Visshet om at det finnes en Gud, og en mening bak alt dette.</p> <p style="text-align: justify;">Nå når våren snart kommer, <br /> smelter snøen <br /> - og det blir varmere i været. <br /> Og litt etter litt <br /> kommer flere og flere blomster og planter opp av jorda.<br /> <br /> Da kan vi tenke på det iblant, at disse blomstene blomstrer nå <br /> fordi det er nå de har riktige vekstforhold.<br /> Og så kan vi si til oss selv <br /> at disse blomstene forteller noe om oss selv <br /> og vår egen tro.</p> <p style="text-align: justify;">Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Apg 8,26-35 (02.03.2003)
2012-07-25T21:01:12+00:00 2012-07-25T21:01:12+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=106:fastelavn&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">2.3.2003 Høymesse i Høyforsmoen<br /> Fastelavnssøndag<br /> Apg 8,26-35<br /> Av Einar Bach Skomsvoll</p> <p style="text-align: justify;">[Les teksten]</p> <p style="text-align: justify;">Det er litt fascinerende at en langveisfarende drar helt fra Etiopia og til Jerusalem, og kjøper en skriftrull hvor det står en mengde religiøse tekster, som er så vanskelige å forstå at han ikke forstår hva de betyr. Han har reist langt, og det virker nesten som om han har blitt lurt til å kjøpe en bok, som det viser seg at han ikke har forutsetning for å forstå. Og nå sitter han der og ergrer seg over dette kjøpet, og har kanskje mest lyst til å slenge hele rullen ut av vognen han sitter i. Men likevel lar han være fordi ordene han leser fascinerer ham. Det virker som om de bærer på en hemmelighet som han håper vil bli åpenbart for ham,, en gåte som han vil vite svaret på.</p> <p style="text-align: justify;">Hvilken profet er det snakk om, spør han Filip, for så mye vet han allerede. At av alle de profetene han har lest om tidligere kan det ikke være noen av dem som blir omtalt.</p> <p style="text-align: justify;">Hoffmannen var fra Etiopia. Etiopia kjenner vi igjen fra tidligere. Kong Salomo ca 1000 år tidligere fikk besøk av dronningen av Saba, noe som tilsvarer Etiopia. Og de etiopiske jødene som for en ti år tilbake fikk komme til Israel som flyktinger, hevdet at de var etterkommerne etter jøder som flyttet til Etiopia på den tiden. De hevdet også at Salomo hadde barn med denne dronningen, som siden vokste opp i Etiopia. Kanskje stammet denne hoffmannen fra dem og tilhørte en jødisk gruppe i Etiopia. Som av og til sendte utsendinger til Israel, kanskje i et dobbet ærend fra både den etiopiske kongefamilien og fra den jødiske menigheten.<br /> I dag lever det en gammel kristen kirke i Etiopia. Det er kanskje en av de eldste kirkegrenene: den såkalte koptiske kirken - som flertallet av etiopiere er også i dag, selv etter tiår med kommunistisk styre. Denne kirken har fått utviklet seg på egenhånd, og har tatt opp i seg elementer som er ukjente for oss vestlige kristne. Derfor har det også kommet vestlige misjonærer til Etiopia, fordi kirkene deres ikke har blitt akseptert av oss.<br /> Den etiopiske hoffmannen hadde altså jødiske interesser, enten var han jøde selv eller så var han tatt opp i menigheten som proselytt - dvs en ikke-jøde som blir opplært i jødisk tro og levesett og som ble tatt opp i synagoge menighetene som støtte medlemmer. I den første kristne tiden var det ikke noe skille mellom jøder og kristne, annet enn at jødene begynte å se på de kristne som vranglærere og derfor måtte forfølges. Men de kristne valgte likevel å forkynne evangeliet på synagogene, og på disse stedene var det både jøder og proselytter som jeg nevnte i sted.<br /> <br /> Filip fikk en ny utfordring! En engel ba ham om å dra til et bestemt sted: til en øde strekning mellom Jerusalem og Gasa. Noe mer fikk han ikke vite. Det er som om en av oss ble sendt opp til å gå langs veien på Beiarfjellet og ikke vite noe mer om hva som skal skje.<br /> Jeg må jo si det er litt fint å få seg en tur på fjellet, og at det er en engel som ber meg om det gir bare turen en ekstra piff. Men hva skal jeg gjøre der?, det er et spørsmål jeg ville ha spurt engelen om jeg fikk en slik oppgave. I alle fall den første reaksjonen jeg får når jeg leser dette. Bare tenk hva Filip kunne ha tenkt: Ja vel? Nå er jeg her, hva så? … eller var Filip såpass kjent med Guds gjerninger at han stolte på at det var en stor oppgave som ville bli gitt ham mens han gikk der på den øde veistrekningen.<br /> <br /> Kanskje vi kan se det for oss, Guds virksomhet i praksis. Hoffmannen som fortviler over at han ikke forstår det han leser, og ber Gud om hjelp, og i samme øyeblikk kommer Filip løpende bort til vognen. Slike sammentreff, gjør en tvilende til troende, iløpet av kort tid.<br /> I Jødisk fromhet er det vanlig å resitere bibelen høyt, det vil si å lese den høyt, som en fromhetsøvelse. Og når man leser slikt høyt er det ikke alltid at konsentrasjonen er like høy slik at man tenker over det man leser. Slikt sett kan man kanskje si at Filip grep sjansen og utfordret ham til å tenke over det han leste, og reflektere. Menge tekster ble av jødene brukt som profetier på at Messias, Guds salvede og utvalgte skulle komme og regjere Israel som i gammel tid. Denne teksten hos Jesaja kapittel 53, vers 7, ble ikke tolket slik. At Messias skulle lide, var uhørt for jødene. Men for de kristne var dette en av de tekstene som fortalte om Jesu lidelseshistorie, og derfor også ble sett på som en av de viktigste tekstene om Messias profetiene. Filip leste Jesus inn i denne teksten, i Ånd og sannhet, fordi han visste hva som hadde hendt i Jerusalem kort tid i forveien. Han fortalte om denne Jesus fra Nasaret som døde for vår skyld, og som gav forløsning for alle våre synder for Guds øyne. Og at han stod opp igjen den tredje dagen, slik at han kunne vitne om det han hadde gjort. Og fordi budskapet var for hele verden måtte det fortelles videre, og i den sammenhengen lovte han å være med alle dager inntil verdens ende. Og til hjelp ble vi i tillegg gitt den hellige Ånd. Dette gode budskapet, som vi også kaller evangeliet: fortalte Filip til hoffmannen på sin egen måte, slik han var best til.<br /> Hvorfor var det så viktig at Filip kom i prat med hoffmannen? Herrens veier er uransakelige sier vi, men kanskje er denne teksten et vitnesbyrd om hvordan Gud fikk spredt evangeliet også til Etiopia, og den koptiske verden. Og det skjedde før noen apostel hadde satt sin fot der. Det vi vet er at hoffmannen ble døpt av Filip, og det er trolig at han fortalte om dette da han kom tilbake. <br /> Jeg tror at denne historien er sann, men om alt skjedde i den rekkefølgen jeg har nevnt, vet jeg ikke. Det som ikke er skrevet ned, får vi bare anta eller tenke oss til, det som er sikkert er i alle fall at det engang tidlig i historien har kommet kristendom til Etiopia.<br /> <br /> Vi nærmer oss stadig Jerusalem, og det som hendte der. På denne søndagen tar vi påsketiden på forskudd, så vi er forberedt på det som skal skje. Evangelieteksten som vi leste i sted, forteller om Jesus som nærmer seg Jerusalem. Og Jerusalem blir et symbol på det som skal skje i påsken: Jesu lidelses vei. Fastetiden som vi går inn i fra førstkommende onsdag, Askeonsdag, skal hjelpe oss til å tenke over våre egne liv. Ikke for å bli navlebeskuende, men for å se lidelsen som vi omgir oss med - og utfordre oss selv til å ta i et tak til hjelp for dem som trenger det. Slik kan også fastetiden hjelpe oss til å forstå og oppleve påskens hendelser i nærkontakt med det som skjedde. Kontrastene mellom korsfestelse og oppstandelse, død og liv. Dette bare for å gi en smakebit på det som kommer.<br /> <br /> Ære være Faderen og Sønnen og den Hellige Ånd, som var er og blir, en sann Gud fra evighet og til evighet. Amen.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">2.3.2003 Høymesse i Høyforsmoen<br /> Fastelavnssøndag<br /> Apg 8,26-35<br /> Av Einar Bach Skomsvoll</p> <p style="text-align: justify;">[Les teksten]</p> <p style="text-align: justify;">Det er litt fascinerende at en langveisfarende drar helt fra Etiopia og til Jerusalem, og kjøper en skriftrull hvor det står en mengde religiøse tekster, som er så vanskelige å forstå at han ikke forstår hva de betyr. Han har reist langt, og det virker nesten som om han har blitt lurt til å kjøpe en bok, som det viser seg at han ikke har forutsetning for å forstå. Og nå sitter han der og ergrer seg over dette kjøpet, og har kanskje mest lyst til å slenge hele rullen ut av vognen han sitter i. Men likevel lar han være fordi ordene han leser fascinerer ham. Det virker som om de bærer på en hemmelighet som han håper vil bli åpenbart for ham,, en gåte som han vil vite svaret på.</p> <p style="text-align: justify;">Hvilken profet er det snakk om, spør han Filip, for så mye vet han allerede. At av alle de profetene han har lest om tidligere kan det ikke være noen av dem som blir omtalt.</p> <p style="text-align: justify;">Hoffmannen var fra Etiopia. Etiopia kjenner vi igjen fra tidligere. Kong Salomo ca 1000 år tidligere fikk besøk av dronningen av Saba, noe som tilsvarer Etiopia. Og de etiopiske jødene som for en ti år tilbake fikk komme til Israel som flyktinger, hevdet at de var etterkommerne etter jøder som flyttet til Etiopia på den tiden. De hevdet også at Salomo hadde barn med denne dronningen, som siden vokste opp i Etiopia. Kanskje stammet denne hoffmannen fra dem og tilhørte en jødisk gruppe i Etiopia. Som av og til sendte utsendinger til Israel, kanskje i et dobbet ærend fra både den etiopiske kongefamilien og fra den jødiske menigheten.<br /> I dag lever det en gammel kristen kirke i Etiopia. Det er kanskje en av de eldste kirkegrenene: den såkalte koptiske kirken - som flertallet av etiopiere er også i dag, selv etter tiår med kommunistisk styre. Denne kirken har fått utviklet seg på egenhånd, og har tatt opp i seg elementer som er ukjente for oss vestlige kristne. Derfor har det også kommet vestlige misjonærer til Etiopia, fordi kirkene deres ikke har blitt akseptert av oss.<br /> Den etiopiske hoffmannen hadde altså jødiske interesser, enten var han jøde selv eller så var han tatt opp i menigheten som proselytt - dvs en ikke-jøde som blir opplært i jødisk tro og levesett og som ble tatt opp i synagoge menighetene som støtte medlemmer. I den første kristne tiden var det ikke noe skille mellom jøder og kristne, annet enn at jødene begynte å se på de kristne som vranglærere og derfor måtte forfølges. Men de kristne valgte likevel å forkynne evangeliet på synagogene, og på disse stedene var det både jøder og proselytter som jeg nevnte i sted.<br /> <br /> Filip fikk en ny utfordring! En engel ba ham om å dra til et bestemt sted: til en øde strekning mellom Jerusalem og Gasa. Noe mer fikk han ikke vite. Det er som om en av oss ble sendt opp til å gå langs veien på Beiarfjellet og ikke vite noe mer om hva som skal skje.<br /> Jeg må jo si det er litt fint å få seg en tur på fjellet, og at det er en engel som ber meg om det gir bare turen en ekstra piff. Men hva skal jeg gjøre der?, det er et spørsmål jeg ville ha spurt engelen om jeg fikk en slik oppgave. I alle fall den første reaksjonen jeg får når jeg leser dette. Bare tenk hva Filip kunne ha tenkt: Ja vel? Nå er jeg her, hva så? … eller var Filip såpass kjent med Guds gjerninger at han stolte på at det var en stor oppgave som ville bli gitt ham mens han gikk der på den øde veistrekningen.<br /> <br /> Kanskje vi kan se det for oss, Guds virksomhet i praksis. Hoffmannen som fortviler over at han ikke forstår det han leser, og ber Gud om hjelp, og i samme øyeblikk kommer Filip løpende bort til vognen. Slike sammentreff, gjør en tvilende til troende, iløpet av kort tid.<br /> I Jødisk fromhet er det vanlig å resitere bibelen høyt, det vil si å lese den høyt, som en fromhetsøvelse. Og når man leser slikt høyt er det ikke alltid at konsentrasjonen er like høy slik at man tenker over det man leser. Slikt sett kan man kanskje si at Filip grep sjansen og utfordret ham til å tenke over det han leste, og reflektere. Menge tekster ble av jødene brukt som profetier på at Messias, Guds salvede og utvalgte skulle komme og regjere Israel som i gammel tid. Denne teksten hos Jesaja kapittel 53, vers 7, ble ikke tolket slik. At Messias skulle lide, var uhørt for jødene. Men for de kristne var dette en av de tekstene som fortalte om Jesu lidelseshistorie, og derfor også ble sett på som en av de viktigste tekstene om Messias profetiene. Filip leste Jesus inn i denne teksten, i Ånd og sannhet, fordi han visste hva som hadde hendt i Jerusalem kort tid i forveien. Han fortalte om denne Jesus fra Nasaret som døde for vår skyld, og som gav forløsning for alle våre synder for Guds øyne. Og at han stod opp igjen den tredje dagen, slik at han kunne vitne om det han hadde gjort. Og fordi budskapet var for hele verden måtte det fortelles videre, og i den sammenhengen lovte han å være med alle dager inntil verdens ende. Og til hjelp ble vi i tillegg gitt den hellige Ånd. Dette gode budskapet, som vi også kaller evangeliet: fortalte Filip til hoffmannen på sin egen måte, slik han var best til.<br /> Hvorfor var det så viktig at Filip kom i prat med hoffmannen? Herrens veier er uransakelige sier vi, men kanskje er denne teksten et vitnesbyrd om hvordan Gud fikk spredt evangeliet også til Etiopia, og den koptiske verden. Og det skjedde før noen apostel hadde satt sin fot der. Det vi vet er at hoffmannen ble døpt av Filip, og det er trolig at han fortalte om dette da han kom tilbake. <br /> Jeg tror at denne historien er sann, men om alt skjedde i den rekkefølgen jeg har nevnt, vet jeg ikke. Det som ikke er skrevet ned, får vi bare anta eller tenke oss til, det som er sikkert er i alle fall at det engang tidlig i historien har kommet kristendom til Etiopia.<br /> <br /> Vi nærmer oss stadig Jerusalem, og det som hendte der. På denne søndagen tar vi påsketiden på forskudd, så vi er forberedt på det som skal skje. Evangelieteksten som vi leste i sted, forteller om Jesus som nærmer seg Jerusalem. Og Jerusalem blir et symbol på det som skal skje i påsken: Jesu lidelses vei. Fastetiden som vi går inn i fra førstkommende onsdag, Askeonsdag, skal hjelpe oss til å tenke over våre egne liv. Ikke for å bli navlebeskuende, men for å se lidelsen som vi omgir oss med - og utfordre oss selv til å ta i et tak til hjelp for dem som trenger det. Slik kan også fastetiden hjelpe oss til å forstå og oppleve påskens hendelser i nærkontakt med det som skjedde. Kontrastene mellom korsfestelse og oppstandelse, død og liv. Dette bare for å gi en smakebit på det som kommer.<br /> <br /> Ære være Faderen og Sønnen og den Hellige Ånd, som var er og blir, en sann Gud fra evighet og til evighet. Amen.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Luk 1,26-38 (23.03.2003)
2012-07-25T21:02:56+00:00 2012-07-25T21:02:56+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=107:mariabudskapsdag&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">23.3.2003 i Beiarn<br /> Luk 1,26-38<br /> av Einar Bach Skomsvoll</p> <p style="text-align: justify;">Jeg har prøvd å leve meg inn i den unge kvinnen Marias historie, som vi også kaller jomfru Maria:<br /> <br /> Maria hadde lagt seg tidlig denne kvelden, og fikk ikke sove. Det var fortsatt så mye å tenke på. Etter at hun hadde blitt trolovet med Josef, var det så mye nytt som skulle skje. Livet var liksom forandret, men ennå var hun så ung. Knapt fjorten år.<br /> Det var foreldrene hennes som hadde funnet en mann til henne. Og nå var hun bortlovet til ham. Josef var mye eldre enn henne. Han hadde egen virksomhet som tømmermann, og hadde derfor sikker inntekt. Marias foreldre hadde gjort et varp. Dessuten var han en av de troende som i stillhet ventet på Messias. De var ikke så mange i denne kretsen av troende. Men de forventet at Gud snart ville sende dem en frelser, som skulle overgå alle andre redningsmenn.</p> <p style="text-align: justify;">Men det var ikke akkurat det hun tenkte på nå, nå var hun så trøtt at hun aller mest kunne ønsket at moren hennes kom inn og fortalte henne en god fortelling så hun kunne få sove.</p> <p style="text-align: justify;">Dette hellige evangelium står skrevet …</p> <p style="text-align: justify;">Maria fikk altså sove til slutt. Også ble hun vekket igjen. Det var kanskje skoddene for vinduet som ble blåst opp, og begynte å slamre forsiktig mot veggen. Maria måtte reise seg opp, for å lukke skoddene igjen, men da stod plutselig engelen der. Maria skvatt til, og ble litt skremt - kanskje slik vi forestiller oss møtet med et spøkelse. Men dette var en engel - en som hadde et budskap fra Herren Gud. Og han hette Gabriel. Gabriel ble bare sendt på de viktigste oppdragene, dette visste jødene godt. Budskapet var at Maria skulle bære fram Guds Sønn til verden. Ikke akkurat en liten oppgave, men den største. Og gitt til ei lita jente på alder med en konfirmant.</p> <p style="text-align: justify;">I dag ville vi sikkert sett på en slik oppgave som for stor for en fjorten - femtenåring. Under den seksuelle lavalder, og for ung til å få barn etter våre lover og normer. Men på Maria si tid var det mer vanlig. Det mest oppsiktsmessige var at Maria og Josef enda ikke var gift. Og en graviditet før tida, var å regne som skam. Så Josef planla å skille seg fra henne i all stillhet, han visste jo at han ikke hadde rørt henne. Men da fikk han besøk av en engel han også, for han hadde også en oppgave, som far for barnet.<br /> Maria var jomfru, og nå skal vi ikke gå inn på og forklare hvordan Maria ble med barn. Det er et Guds under. - Unnfanget ved den Hellige Ånd, født av Jomfru Maria, sier vi i trosbekjennelsen. Det er kanskje den setningen som er vanskeligst å bekjenne. At Jesus bare ble til inni Marias mage.</p> <p style="text-align: justify;">Maria selv godtok dette som en selvfølge. Hun skulle nå få et barn, og oppfylle profeten Jesajas profeti om at en jomfru skulle bli med barn, og at barnet skulle kalles Immanuel, som betyr "Gud med oss." Forventningene til dette barnet gjenspeiles i både det egennavnet barnet skulle ha, og alle kallenavnene forventningene gav ham. Messias, Kristus, Immanuel, Davids sønn, Guds sønn, den Høyestes sønn, og mange flere, men Jesus skulle være hans egennavn, det fikk både Maria og Josef vite.<br /> Maria hadde funnet nåde hos Gud. Hun ble plutselig kjendis over natta, for evig tid. Først for englene i himmelen, og senere for menneskene på jorden. Og Gud hadde funnet ut, at siden tida nå var inne skulle han la seg føde inn i verden, som sin egen sønn. Og Gud lot Maria få denne oppgaven. Kanskje var det en sammenheng med den kretsen av troende som Maria og hennes familie tilhørte, som var grunnen til at Gud valgte henne. Det betydde oppdragelse og oppvekst i et miljø slik at Jesus kunne utvikle seg til den han ble. Og det var fjortenårige Maria som fikk denne store oppgaven. Å bli med barn og vente i ni måneder på at det skal fødes, kan lett bli en prøvelsens tid. Kanskje særlig første gangen. Det gir både positive og negative tanker. De gode forventningene til å ha et spedbarn i armene, gir tankene om tro, håp og kjærlighet næring.<br /> Og samtidig tvilen: Er dette den rette tid, tør jeg slippe et barn ut i en verden som denne - hvor det er så mye krig og ikke minst usikkerhet hva angår framtiden.<br /> Immanuel var et av kallenavnene på Jesus. "Gud med oss." Et misbrukt slagord ved krig, om at Gud velsigner krigen og skal sikre militærmakten seier. Selv i disse dager må vi se på en krig, hvor de samme ordene misbrukes av en av våre allierte. Hvordan kan Gud velsigne bomber som rammer uskyldige? I Getsemane hage ble Jesus arrestert i påsketiden, og Peter grep sitt sverd for å forsvare ham, men ble bedt om å legge det fra seg igjen. For hvis Jesus ville det kunne han be om hele himmelens hærskarer til å forsvare seg. Men det gjorde han ikke, men gikk heller i døden for oss. Og slik forsonte han menneskene med Gud, og er et forbilde for oss om å forsone oss med hverandre. Gud med oss, var et navn i forsoningens tjeneste. Et navn for å varsle oss om at Gud er for oss og vil oss vel.<br /> Denne mannen, Jesus, Immanuel, skulle Maria bære fram. Det gikk ikke helt opp for Maria denne natten hva som var i ferd med å skje. Men hun godtok de svarene som engelen gav henne. "Ingenting er umulig for Gud." Og hun stilte seg til tjeneste for ham, som Herrens tjenerinne.<br /> Fra denne dato startet Maria å synge lovsanger til Gud. For det var noe stort som hadde skjedd med henne. Vi kan kanskje si at hennes lovsanger var de første "Gospelsangene" - siden historien med Jesus nå var påbegynt. Ni måneder med venting og forventning om det som skulle komme.</p> <p style="text-align: justify;">Ære være F og S og DHÅ som var er og blir en sann Gud fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">23.3.2003 i Beiarn<br /> Luk 1,26-38<br /> av Einar Bach Skomsvoll</p> <p style="text-align: justify;">Jeg har prøvd å leve meg inn i den unge kvinnen Marias historie, som vi også kaller jomfru Maria:<br /> <br /> Maria hadde lagt seg tidlig denne kvelden, og fikk ikke sove. Det var fortsatt så mye å tenke på. Etter at hun hadde blitt trolovet med Josef, var det så mye nytt som skulle skje. Livet var liksom forandret, men ennå var hun så ung. Knapt fjorten år.<br /> Det var foreldrene hennes som hadde funnet en mann til henne. Og nå var hun bortlovet til ham. Josef var mye eldre enn henne. Han hadde egen virksomhet som tømmermann, og hadde derfor sikker inntekt. Marias foreldre hadde gjort et varp. Dessuten var han en av de troende som i stillhet ventet på Messias. De var ikke så mange i denne kretsen av troende. Men de forventet at Gud snart ville sende dem en frelser, som skulle overgå alle andre redningsmenn.</p> <p style="text-align: justify;">Men det var ikke akkurat det hun tenkte på nå, nå var hun så trøtt at hun aller mest kunne ønsket at moren hennes kom inn og fortalte henne en god fortelling så hun kunne få sove.</p> <p style="text-align: justify;">Dette hellige evangelium står skrevet …</p> <p style="text-align: justify;">Maria fikk altså sove til slutt. Også ble hun vekket igjen. Det var kanskje skoddene for vinduet som ble blåst opp, og begynte å slamre forsiktig mot veggen. Maria måtte reise seg opp, for å lukke skoddene igjen, men da stod plutselig engelen der. Maria skvatt til, og ble litt skremt - kanskje slik vi forestiller oss møtet med et spøkelse. Men dette var en engel - en som hadde et budskap fra Herren Gud. Og han hette Gabriel. Gabriel ble bare sendt på de viktigste oppdragene, dette visste jødene godt. Budskapet var at Maria skulle bære fram Guds Sønn til verden. Ikke akkurat en liten oppgave, men den største. Og gitt til ei lita jente på alder med en konfirmant.</p> <p style="text-align: justify;">I dag ville vi sikkert sett på en slik oppgave som for stor for en fjorten - femtenåring. Under den seksuelle lavalder, og for ung til å få barn etter våre lover og normer. Men på Maria si tid var det mer vanlig. Det mest oppsiktsmessige var at Maria og Josef enda ikke var gift. Og en graviditet før tida, var å regne som skam. Så Josef planla å skille seg fra henne i all stillhet, han visste jo at han ikke hadde rørt henne. Men da fikk han besøk av en engel han også, for han hadde også en oppgave, som far for barnet.<br /> Maria var jomfru, og nå skal vi ikke gå inn på og forklare hvordan Maria ble med barn. Det er et Guds under. - Unnfanget ved den Hellige Ånd, født av Jomfru Maria, sier vi i trosbekjennelsen. Det er kanskje den setningen som er vanskeligst å bekjenne. At Jesus bare ble til inni Marias mage.</p> <p style="text-align: justify;">Maria selv godtok dette som en selvfølge. Hun skulle nå få et barn, og oppfylle profeten Jesajas profeti om at en jomfru skulle bli med barn, og at barnet skulle kalles Immanuel, som betyr "Gud med oss." Forventningene til dette barnet gjenspeiles i både det egennavnet barnet skulle ha, og alle kallenavnene forventningene gav ham. Messias, Kristus, Immanuel, Davids sønn, Guds sønn, den Høyestes sønn, og mange flere, men Jesus skulle være hans egennavn, det fikk både Maria og Josef vite.<br /> Maria hadde funnet nåde hos Gud. Hun ble plutselig kjendis over natta, for evig tid. Først for englene i himmelen, og senere for menneskene på jorden. Og Gud hadde funnet ut, at siden tida nå var inne skulle han la seg føde inn i verden, som sin egen sønn. Og Gud lot Maria få denne oppgaven. Kanskje var det en sammenheng med den kretsen av troende som Maria og hennes familie tilhørte, som var grunnen til at Gud valgte henne. Det betydde oppdragelse og oppvekst i et miljø slik at Jesus kunne utvikle seg til den han ble. Og det var fjortenårige Maria som fikk denne store oppgaven. Å bli med barn og vente i ni måneder på at det skal fødes, kan lett bli en prøvelsens tid. Kanskje særlig første gangen. Det gir både positive og negative tanker. De gode forventningene til å ha et spedbarn i armene, gir tankene om tro, håp og kjærlighet næring.<br /> Og samtidig tvilen: Er dette den rette tid, tør jeg slippe et barn ut i en verden som denne - hvor det er så mye krig og ikke minst usikkerhet hva angår framtiden.<br /> Immanuel var et av kallenavnene på Jesus. "Gud med oss." Et misbrukt slagord ved krig, om at Gud velsigner krigen og skal sikre militærmakten seier. Selv i disse dager må vi se på en krig, hvor de samme ordene misbrukes av en av våre allierte. Hvordan kan Gud velsigne bomber som rammer uskyldige? I Getsemane hage ble Jesus arrestert i påsketiden, og Peter grep sitt sverd for å forsvare ham, men ble bedt om å legge det fra seg igjen. For hvis Jesus ville det kunne han be om hele himmelens hærskarer til å forsvare seg. Men det gjorde han ikke, men gikk heller i døden for oss. Og slik forsonte han menneskene med Gud, og er et forbilde for oss om å forsone oss med hverandre. Gud med oss, var et navn i forsoningens tjeneste. Et navn for å varsle oss om at Gud er for oss og vil oss vel.<br /> Denne mannen, Jesus, Immanuel, skulle Maria bære fram. Det gikk ikke helt opp for Maria denne natten hva som var i ferd med å skje. Men hun godtok de svarene som engelen gav henne. "Ingenting er umulig for Gud." Og hun stilte seg til tjeneste for ham, som Herrens tjenerinne.<br /> Fra denne dato startet Maria å synge lovsanger til Gud. For det var noe stort som hadde skjedd med henne. Vi kan kanskje si at hennes lovsanger var de første "Gospelsangene" - siden historien med Jesus nå var påbegynt. Ni måneder med venting og forventning om det som skulle komme.</p> <p style="text-align: justify;">Ære være F og S og DHÅ som var er og blir en sann Gud fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Matt 26,17-29 (17.04.2003)
2012-07-25T21:04:29+00:00 2012-07-25T21:04:29+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=108:skjaertorsdag&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">17.4.2003 i Beiarn<br /> Skjærtorsdag 2003<br /> Matt 26,17-29<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> Sist søndag møtte vi Jesus, i det han ble mottatt i Jerusalem som en konge, etter gamle kongetradisjoner, ridende på et esel, og folket hyllet ham med palmegrener. Tidligere på dagen hadde han blitt salvet av en kvinne, Matteus sier det var på hodet- slik kong David ble det av profeten Samuel. Johannes sier det var føttene, kroppens mest skitne del. Symbolikken med føttene har vi sett på TV de siste ukene: irakere som av sinne har banket løs på bilder og statuer av Saddam for å vise sin avsky for ham. Å salve Jesu føtter hadde kanskje noe med at Jesus skulle trampe den store fienden en gang for alle ned i støvet. Jesus skulle seire over døden og det onde i verden. Og bryte lenker som holdt mennesker fast til loven og ufriheten. Vi er nå i den stille uken. Jesus rolle blir mer og mer passiv. Det som skjer er det som andre mennesker gjør i kjølvannet av ham. Og det som gjøres mot ham. Jesus ledes inn i noe han ikke kan unngå. Nettet omkring ham snøres sammen, uten at han kan rømme. Og han vil ikke rømme, han vil gjøre denne bragden som er pålagt ham. Som er større enn noen kan fatte. Når han åpner munnen eller tier stille, er det for å avsløre eller for å provosere motstanderne til å reagere raskere. <br /> Og mens det psykiske presset mot Jesus øker betraktelig, blir vi vitne til en rolig hendelse. Som blir et bilde på resten av påskens hendelser. Et bilde formet i all enkelthet i et måltid: Påskemåltidet.<br /> <br /> Påskemåltidet var Jødenes hovedmåltid en gang i året. Liksom amerikanerne feirer sin Thanksgiving og vi spiser vårt hovedmåltid på julaften. Påskemåltidet minnet jødene om en hendelse som skjedde ca. 1500 tidligere, i Egypt. Hvor de i løpet av en natt skulle spise et måltid av lammekjøtt. Lammet var et symbol på et offer, og blodet av lammet skulle måles på dørstolpene og dørbjelken. Og være et tegn til Guds engler om at de som var i det huset skulle spares når straffeenglene kom forbi med Herrens vrede. Og skulle straffe farao i Egypt og hans folk for de de ikke lot israelittene dra fra Egypt til dere lovede land.<br /> Dette påskemåltidet ble feiret hvert år fra den tid, til minne om denne dagen. Og barna i huset skulle spørre hvordan ting skjedde og foreldrene skulle svare - og slik holdt de historien levende som om det skjedde i går.<br /> For Jesus og disiplene var det også naturlig å gjøre som alle andre å spise dette måltidet, med lammet som hovedrett. Men Jesus aktet å fornye også innholdet i denne institusjoenen som måltidet var. Og for å belyse dette nye stiftet han et måltid i måltidet. Han holdt sitt eget måltid, noe vi også kaller Herrens måltid eller Nattverden. I dette måltidet forklares det som skjer resten av påsken. Jesus gir sitt liv for at vi andre mennesker skal bli frigjort fra loven og det ufrie liv. Og måltidet skal spises for å minnes det han gjorde for oss. Måltidet gir oss ekstra styrke, og minner oss på det vi har i Jesus Kristus, hans alltid levende kropp til vår frie benyttelse. Han skal styrke oss og holde oss oppe med løftet hode, og hjelpe oss til å se framover, selv om vi opplever gang på gang at vi gjør det motsatte. Vi ber om tilgivelse, og får det gratis gang på gang. Alle har rett til å sise det måltidet gir. Alle har rett på Jesus. For Jesus er gitt oss av Gud, fordi han elsket og fortsatt elsker oss.<br /> Noen kaller det et minnemåltid eller et symbolsk måltid, noen tror dessuten at det som Jesus sier i måltidet virkelig skjer når det skjer. At elementene brød og vin forvandles til Jesu legeme og Jesu blod, men uten at det vises synlig. Herfra finner vi ordene Hokus Pokus som alle tryllekunstnere sier når de skal forvandle noe til noe annet. Ordene er en del av nattverdsliturgien på latin, skrives andreledes, men når det sies høres det ut som presten sier: Hokus pokus.<br /> I vår lutherske kirke ligger hovedvekten på at brød og vin forvandles i det øyeblikket nattverden innstiftes, og er det inntil vi har mottatt brød og vin. Men etterpå, etter at måltidet er feiret, har det gått tilbake til sin tidligere substans. For katolikker oppevares restene etter måltidet, dvs brødet, til venstre for alteret, med en rød lampe som lyser over stedet. Og enkelte troende tilber disse elementene, siden det sies at de fortsatt er Jesus selv. Noen i vår kirke viser en lignende ærbødighet, ved at brødet og vinen behandles som hellige etter innstiftelsen. Den overskytende vinen drikkes opp, eller helles på kirkegården. Å helle det i vasken blir av dem frarådet, og kanskje har de noe rett i det. At hvis vi viste en mer ærbødighet over for oblaten og vinen, hadde vi med engang gitt måltidet et bedre innhold og preg.<br /> For mange virker det ganske unaturlig å knele når man skal innta et måltid. Jesus og disiplene lå til bords under dette måltidet. Vi sitter når vi bruker å spise. Men tradisjonen har blitt slik at vi kneler, ved Herrens bord. Slik blir måltidet noe spesielt, men kanskje også noe unaturlig - noe som har mistet sin betydning. Å knele er en holdning som bringer oss tilbake gammel tid, hvor man stiller seg åpent til doms. Ved å knele har man kastet inn håndkleet. Bøyer seg, stiller seg åpent for det som måtte komme av straff. Den dødsdømte knelte også for bøddelen, men da var straffen utmålt. For oss og i dag , kneler vi forsvarsløse for Herrens dom, men han gir oss nåde, alltid, og gratis. Det er naturloven etter Jesu siste Påske. <br /> Når vi kneler viser vi en kroppsholdning som uttrykker ydmykhet og underkastelse. Selv om vi ikke alltid føler at vi trenger det, så kan det like vel gi en psykisk styrke å gjennomgå handlingen. Siden vi alltid kan ha et behov for å miste oss selv og gi opp alle våre prosjekter. Jesus setter oss fri, og gir oss styrke til å se ting klarere, og viser oss nye veier nå vi gir opp de gamle.<br /> <br /> Slik som dåpen ble til et frø som vi lot bli plantet i oss, blir nattverden det vi trenger for å gi frøet næring og vekst. Og kan frøet vokse fram i oss, og vise seg mer og mer tydelig i oss slik at vi virkelig tror at Jesus virkelig brøt våre lenker også, da vil det gi oss et liv i virkelig frihet og glede. <br /> <br /> Ære være Faderen og sønnen og dHÅ som var er og blir en sann Gud fra evighet og til evighet. Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">17.4.2003 i Beiarn<br /> Skjærtorsdag 2003<br /> Matt 26,17-29<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> Sist søndag møtte vi Jesus, i det han ble mottatt i Jerusalem som en konge, etter gamle kongetradisjoner, ridende på et esel, og folket hyllet ham med palmegrener. Tidligere på dagen hadde han blitt salvet av en kvinne, Matteus sier det var på hodet- slik kong David ble det av profeten Samuel. Johannes sier det var føttene, kroppens mest skitne del. Symbolikken med føttene har vi sett på TV de siste ukene: irakere som av sinne har banket løs på bilder og statuer av Saddam for å vise sin avsky for ham. Å salve Jesu føtter hadde kanskje noe med at Jesus skulle trampe den store fienden en gang for alle ned i støvet. Jesus skulle seire over døden og det onde i verden. Og bryte lenker som holdt mennesker fast til loven og ufriheten. Vi er nå i den stille uken. Jesus rolle blir mer og mer passiv. Det som skjer er det som andre mennesker gjør i kjølvannet av ham. Og det som gjøres mot ham. Jesus ledes inn i noe han ikke kan unngå. Nettet omkring ham snøres sammen, uten at han kan rømme. Og han vil ikke rømme, han vil gjøre denne bragden som er pålagt ham. Som er større enn noen kan fatte. Når han åpner munnen eller tier stille, er det for å avsløre eller for å provosere motstanderne til å reagere raskere. <br /> Og mens det psykiske presset mot Jesus øker betraktelig, blir vi vitne til en rolig hendelse. Som blir et bilde på resten av påskens hendelser. Et bilde formet i all enkelthet i et måltid: Påskemåltidet.<br /> <br /> Påskemåltidet var Jødenes hovedmåltid en gang i året. Liksom amerikanerne feirer sin Thanksgiving og vi spiser vårt hovedmåltid på julaften. Påskemåltidet minnet jødene om en hendelse som skjedde ca. 1500 tidligere, i Egypt. Hvor de i løpet av en natt skulle spise et måltid av lammekjøtt. Lammet var et symbol på et offer, og blodet av lammet skulle måles på dørstolpene og dørbjelken. Og være et tegn til Guds engler om at de som var i det huset skulle spares når straffeenglene kom forbi med Herrens vrede. Og skulle straffe farao i Egypt og hans folk for de de ikke lot israelittene dra fra Egypt til dere lovede land.<br /> Dette påskemåltidet ble feiret hvert år fra den tid, til minne om denne dagen. Og barna i huset skulle spørre hvordan ting skjedde og foreldrene skulle svare - og slik holdt de historien levende som om det skjedde i går.<br /> For Jesus og disiplene var det også naturlig å gjøre som alle andre å spise dette måltidet, med lammet som hovedrett. Men Jesus aktet å fornye også innholdet i denne institusjoenen som måltidet var. Og for å belyse dette nye stiftet han et måltid i måltidet. Han holdt sitt eget måltid, noe vi også kaller Herrens måltid eller Nattverden. I dette måltidet forklares det som skjer resten av påsken. Jesus gir sitt liv for at vi andre mennesker skal bli frigjort fra loven og det ufrie liv. Og måltidet skal spises for å minnes det han gjorde for oss. Måltidet gir oss ekstra styrke, og minner oss på det vi har i Jesus Kristus, hans alltid levende kropp til vår frie benyttelse. Han skal styrke oss og holde oss oppe med løftet hode, og hjelpe oss til å se framover, selv om vi opplever gang på gang at vi gjør det motsatte. Vi ber om tilgivelse, og får det gratis gang på gang. Alle har rett til å sise det måltidet gir. Alle har rett på Jesus. For Jesus er gitt oss av Gud, fordi han elsket og fortsatt elsker oss.<br /> Noen kaller det et minnemåltid eller et symbolsk måltid, noen tror dessuten at det som Jesus sier i måltidet virkelig skjer når det skjer. At elementene brød og vin forvandles til Jesu legeme og Jesu blod, men uten at det vises synlig. Herfra finner vi ordene Hokus Pokus som alle tryllekunstnere sier når de skal forvandle noe til noe annet. Ordene er en del av nattverdsliturgien på latin, skrives andreledes, men når det sies høres det ut som presten sier: Hokus pokus.<br /> I vår lutherske kirke ligger hovedvekten på at brød og vin forvandles i det øyeblikket nattverden innstiftes, og er det inntil vi har mottatt brød og vin. Men etterpå, etter at måltidet er feiret, har det gått tilbake til sin tidligere substans. For katolikker oppevares restene etter måltidet, dvs brødet, til venstre for alteret, med en rød lampe som lyser over stedet. Og enkelte troende tilber disse elementene, siden det sies at de fortsatt er Jesus selv. Noen i vår kirke viser en lignende ærbødighet, ved at brødet og vinen behandles som hellige etter innstiftelsen. Den overskytende vinen drikkes opp, eller helles på kirkegården. Å helle det i vasken blir av dem frarådet, og kanskje har de noe rett i det. At hvis vi viste en mer ærbødighet over for oblaten og vinen, hadde vi med engang gitt måltidet et bedre innhold og preg.<br /> For mange virker det ganske unaturlig å knele når man skal innta et måltid. Jesus og disiplene lå til bords under dette måltidet. Vi sitter når vi bruker å spise. Men tradisjonen har blitt slik at vi kneler, ved Herrens bord. Slik blir måltidet noe spesielt, men kanskje også noe unaturlig - noe som har mistet sin betydning. Å knele er en holdning som bringer oss tilbake gammel tid, hvor man stiller seg åpent til doms. Ved å knele har man kastet inn håndkleet. Bøyer seg, stiller seg åpent for det som måtte komme av straff. Den dødsdømte knelte også for bøddelen, men da var straffen utmålt. For oss og i dag , kneler vi forsvarsløse for Herrens dom, men han gir oss nåde, alltid, og gratis. Det er naturloven etter Jesu siste Påske. <br /> Når vi kneler viser vi en kroppsholdning som uttrykker ydmykhet og underkastelse. Selv om vi ikke alltid føler at vi trenger det, så kan det like vel gi en psykisk styrke å gjennomgå handlingen. Siden vi alltid kan ha et behov for å miste oss selv og gi opp alle våre prosjekter. Jesus setter oss fri, og gir oss styrke til å se ting klarere, og viser oss nye veier nå vi gir opp de gamle.<br /> <br /> Slik som dåpen ble til et frø som vi lot bli plantet i oss, blir nattverden det vi trenger for å gi frøet næring og vekst. Og kan frøet vokse fram i oss, og vise seg mer og mer tydelig i oss slik at vi virkelig tror at Jesus virkelig brøt våre lenker også, da vil det gi oss et liv i virkelig frihet og glede. <br /> <br /> Ære være Faderen og sønnen og dHÅ som var er og blir en sann Gud fra evighet og til evighet. Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Matt 28,1-8 (20.04.2003)
2012-07-25T21:06:37+00:00 2012-07-25T21:06:37+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=109:1paskedag&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">20.4.2003<br /> 1.Påskedag <br />Beiarn kirke<br /> <br /> <br /> Tekst Matt 28,1-8 <br /> Engelen hadde et spesielt oppdrag. Han var Herrens spesialutsending, Ebed Jahve, som det heter på hebraisk. Denne engelen hadde en muntlig beskjed som var veldig viktig: Jesu var stått opp fra døden, graven var tom. Det var en engangsbeskjed. Liksom da engelen Gabriel kom til Maria og fortalte at hun skulle bli med barn, og Herrens engel som viste seg for hyrdene på marken, den natten Jesus ble født.<br /> Men nå var det den siste gangen engelen skulle komme med et slikt budskap. For nå var det varslede livet over, og et nytt begynt. Engelen forberedte kvinnene på hva de kom til å få se, og hjalp dem til å komme raskt over sorgen over Jesus død. For nå ville de snart få se Jesus levende som før, og da kunne det være greit at de var godt forberedt og ikke fikk sjokk eller ble skremt.<br /> <br /> Steinen foran graven var skjøvet til side, ikke for at Jesus skulle få komme ut, men for at alle som kom for å se fikk konstatert at graven var tom. Etter at Jesus var oppstått kunne han gå gjennom alle dører, ingenting kunne hindre ham. Men steinen måtte bort for å bevise at graven var tom.<br /> <br /> Kvinnene: Maria Magdalena og den andre Maria, hadde fulgt etter Jesus den siste veien, helt fra Galilea kom de. De ville ære ham fortsatt, selv om han var død. For han hadde forandret livene deres, og gjort dem til stolte mennesker. De var der da han ble korsfestet, da han ble tatt ned av korset, og lagt inn i graven. De hadde sett den livløse kroppen og sett med egne øyne at han nå var død. De var vitner hele tiden, om Jesu død, nå ble de også vitner om Jesu oppstandelse fra de døde. Kvinner hadde på den tiden samme status som vitne som berusede personer har i dag. Derfor er det litt forbausende at Matteus og de andre evangelistene nevner at kvinnene var så sentrale i denne hendelsen. De var egentlig ubrukelige som vitner. Og da de kom løpende hjem til disiplene og skulle fortelle det de hadde opplevd, så hadde de en ganske så umulig jobb foran seg. Disiplene ville tvilt automatisk, nettopp fordi de var kvinner. Men kanskje hadde de også den samme funksjonen som engelen ved graven. De skulle forberede da andre på hva de ville få se.<br /> Etter at Jesus var død, var disiplene i villrede. De nærmeste hadde samlet seg i et hus, og lurte på hva som ville skje videre med dem. Om hvordan det ville bli å komme hjem til Galilea slukøret. Og rissikerte at folkj ville se ned på dem, fordi de hadde satset sine liv på Jesus, en som falt, en i mengden av frigjørere som hadde falt for romerne. Kanskje begynte de å tenke på at nå var tiden inne til å støtte Barrabas og hans sak. Og styrte romermakten i et jødisk opprør. Så der satt de og tenkte sitt, hver for seg, da kvinnene kom hjem til dem.<br /> For en forfatter ville det være et litterært selvmord å bruke kvinner til vitner. Siden de ikke kunne brukes som vitner om bevis. Men siden Matteus likevel brukte dem i sin fortelling tyder det på at historien var virkelig sann. Det var ikke bare oppspinn likevel. Andre litterære forfattere ville nok i stedet brukt menn til vitner, og særlig kjente menn og kjente navn. Nok en gang, viser evangeliet seg at det handler om tro og overbevisning. Man må tro at det kvinnene sa var sant. Disiplene fikk selv bekreftet det kort tid senere, da Jesus plutselig var midt i blant dem. Da først forsto de at også disse kvinnene var pålitelige vitner.<br /> Det kan hende at det var mange kvinner som ble kristne nettopp på grunn av disse ordene. Endelig var det noen som tok dem på alvor, og i allefall syntes det som om Jesus gjorde det.<br /> <br /> Denne dagen var også den dagen Jesus fikk se om hans liv og det han hadde utrettet hadde noen virkning. Om de som han hadde utvalgt og som hadde fulgt ham, fortsatt ville følge ham. Om de fortsatt ville ha troen på at det som i dag skjedde, virkelig skjedde. Om de ville forstå at alt det Jesus hadde vært gjennom, og den utryggheten disiplene hadde måttet tåle, var nødvendig, for at rettferdigheten skulle skje fyldest. <br /> Denne dagen ville det bevises om Hvetekornets lov virkelig gjaldt. At når det ene korn døde så ville et nytt aks av ny korn vokse opp. Jesus var avhengig i denne timen av at disiplene kom til å fortsette å følge ham, og selv ta på seg det videre ansvaret for evangeliets utbredelse. Nå var det ikke lenger Jesus som stod fremst. Nå var det disiplenes tur.<br /> Engelen ba dem om å dra til Galilea igjen, for å treffe Jesus der. Men hvor i Galilea var nå det? Trolig var det et for dem kjent sted hvor de brukte å samles, kanskje det samme stedet hvor Jesus for det meste oppholdt seg. Stedet hvor han tidligere hadde holdt sine berømte prekener, som bergprekenen og andre, eller der han hadde mettet fem tusen med bare to fisker og fem brød. Innad i disippelflokken var det enkelt å finne fram. De visste hvor det var.<br /> <br /> Ennå visste de ikke hvor lenge Jesus ville vær blant dem. Men det tenkte de ikke på nå. Nå var det gleden over at han fortsatt var blant dem som var det viktigste.<br /> Kristus er oppstanden! Ja, han er sannelig oppstanden!<br /> Kristus er oppstanden! Ja han er sannelig oppstanden!<br /> Og vi er de neste vitnene som skal fortsette å feire dagen, og vitne om Jesu Kristi oppstandelse fra de døde.<br /> Kristus er oppstanden! Ja han er sannelig oppstanden!<br /> Ære være F og S og DHÅ som var er og blir en sann G fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">20.4.2003<br /> 1.Påskedag <br />Beiarn kirke<br /> <br /> <br /> Tekst Matt 28,1-8 <br /> Engelen hadde et spesielt oppdrag. Han var Herrens spesialutsending, Ebed Jahve, som det heter på hebraisk. Denne engelen hadde en muntlig beskjed som var veldig viktig: Jesu var stått opp fra døden, graven var tom. Det var en engangsbeskjed. Liksom da engelen Gabriel kom til Maria og fortalte at hun skulle bli med barn, og Herrens engel som viste seg for hyrdene på marken, den natten Jesus ble født.<br /> Men nå var det den siste gangen engelen skulle komme med et slikt budskap. For nå var det varslede livet over, og et nytt begynt. Engelen forberedte kvinnene på hva de kom til å få se, og hjalp dem til å komme raskt over sorgen over Jesus død. For nå ville de snart få se Jesus levende som før, og da kunne det være greit at de var godt forberedt og ikke fikk sjokk eller ble skremt.<br /> <br /> Steinen foran graven var skjøvet til side, ikke for at Jesus skulle få komme ut, men for at alle som kom for å se fikk konstatert at graven var tom. Etter at Jesus var oppstått kunne han gå gjennom alle dører, ingenting kunne hindre ham. Men steinen måtte bort for å bevise at graven var tom.<br /> <br /> Kvinnene: Maria Magdalena og den andre Maria, hadde fulgt etter Jesus den siste veien, helt fra Galilea kom de. De ville ære ham fortsatt, selv om han var død. For han hadde forandret livene deres, og gjort dem til stolte mennesker. De var der da han ble korsfestet, da han ble tatt ned av korset, og lagt inn i graven. De hadde sett den livløse kroppen og sett med egne øyne at han nå var død. De var vitner hele tiden, om Jesu død, nå ble de også vitner om Jesu oppstandelse fra de døde. Kvinner hadde på den tiden samme status som vitne som berusede personer har i dag. Derfor er det litt forbausende at Matteus og de andre evangelistene nevner at kvinnene var så sentrale i denne hendelsen. De var egentlig ubrukelige som vitner. Og da de kom løpende hjem til disiplene og skulle fortelle det de hadde opplevd, så hadde de en ganske så umulig jobb foran seg. Disiplene ville tvilt automatisk, nettopp fordi de var kvinner. Men kanskje hadde de også den samme funksjonen som engelen ved graven. De skulle forberede da andre på hva de ville få se.<br /> Etter at Jesus var død, var disiplene i villrede. De nærmeste hadde samlet seg i et hus, og lurte på hva som ville skje videre med dem. Om hvordan det ville bli å komme hjem til Galilea slukøret. Og rissikerte at folkj ville se ned på dem, fordi de hadde satset sine liv på Jesus, en som falt, en i mengden av frigjørere som hadde falt for romerne. Kanskje begynte de å tenke på at nå var tiden inne til å støtte Barrabas og hans sak. Og styrte romermakten i et jødisk opprør. Så der satt de og tenkte sitt, hver for seg, da kvinnene kom hjem til dem.<br /> For en forfatter ville det være et litterært selvmord å bruke kvinner til vitner. Siden de ikke kunne brukes som vitner om bevis. Men siden Matteus likevel brukte dem i sin fortelling tyder det på at historien var virkelig sann. Det var ikke bare oppspinn likevel. Andre litterære forfattere ville nok i stedet brukt menn til vitner, og særlig kjente menn og kjente navn. Nok en gang, viser evangeliet seg at det handler om tro og overbevisning. Man må tro at det kvinnene sa var sant. Disiplene fikk selv bekreftet det kort tid senere, da Jesus plutselig var midt i blant dem. Da først forsto de at også disse kvinnene var pålitelige vitner.<br /> Det kan hende at det var mange kvinner som ble kristne nettopp på grunn av disse ordene. Endelig var det noen som tok dem på alvor, og i allefall syntes det som om Jesus gjorde det.<br /> <br /> Denne dagen var også den dagen Jesus fikk se om hans liv og det han hadde utrettet hadde noen virkning. Om de som han hadde utvalgt og som hadde fulgt ham, fortsatt ville følge ham. Om de fortsatt ville ha troen på at det som i dag skjedde, virkelig skjedde. Om de ville forstå at alt det Jesus hadde vært gjennom, og den utryggheten disiplene hadde måttet tåle, var nødvendig, for at rettferdigheten skulle skje fyldest. <br /> Denne dagen ville det bevises om Hvetekornets lov virkelig gjaldt. At når det ene korn døde så ville et nytt aks av ny korn vokse opp. Jesus var avhengig i denne timen av at disiplene kom til å fortsette å følge ham, og selv ta på seg det videre ansvaret for evangeliets utbredelse. Nå var det ikke lenger Jesus som stod fremst. Nå var det disiplenes tur.<br /> Engelen ba dem om å dra til Galilea igjen, for å treffe Jesus der. Men hvor i Galilea var nå det? Trolig var det et for dem kjent sted hvor de brukte å samles, kanskje det samme stedet hvor Jesus for det meste oppholdt seg. Stedet hvor han tidligere hadde holdt sine berømte prekener, som bergprekenen og andre, eller der han hadde mettet fem tusen med bare to fisker og fem brød. Innad i disippelflokken var det enkelt å finne fram. De visste hvor det var.<br /> <br /> Ennå visste de ikke hvor lenge Jesus ville vær blant dem. Men det tenkte de ikke på nå. Nå var det gleden over at han fortsatt var blant dem som var det viktigste.<br /> Kristus er oppstanden! Ja, han er sannelig oppstanden!<br /> Kristus er oppstanden! Ja han er sannelig oppstanden!<br /> Og vi er de neste vitnene som skal fortsette å feire dagen, og vitne om Jesu Kristi oppstandelse fra de døde.<br /> Kristus er oppstanden! Ja han er sannelig oppstanden!<br /> Ære være F og S og DHÅ som var er og blir en sann G fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Joh 10,11-16 (04.05.2003)
2012-07-26T08:29:12+00:00 2012-07-26T08:29:12+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=110:2sepaske&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">4.5.2003 Innsettelsesgudstjeneste i Beiarn kirke<br /> Joh 10,11-16<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> Før i tiden sendte man alltid ut en gjeter eller gjetergutt sammen med saueflokken, når det var tid for å slippe dem ut på sommerbeite. Gjeterne skulle passe på dem mot rovdyr og lede dem til de beste beiteområdene på fjellet. Et annet navn på gjeter er en hyrde. Og det er en slik vi møter i søndagens tekst. En som passer på. En tilsynsmann. Hyrdebildet er kjent motiv i Bibelen, et godt bilde på Guds forhold til sitt skaperverk og de gode menneskenes forhold til andre mennesker. Og blant israelittene, de senere jødene, var sauene de viktigste dyrene de hadde. De kunne fraktes over store avstander, og beite på de karrigste steder. Sauene var enkle i drift, og gav dem både mat og klær. De var deres eiendom og rikdom. Derfor ble de ofret til Gud, som det beste jødene hadde både i takknemlighet og for å sone begåtte synder. Derfor ble disse både titt og ofte et nært bilde som beskrev den gode relasjonen, det gode forhold mellom mennesker og forholdet til Gud. <br /> <br /> La oss nå lese dagens tekst: <br /> <br /> Sauene og lammene hadde det godt i en god hyrdes nærvær. De trengte ikke være redde når han var i nærheten. For for ham var sauene mer verdifullt en hans eget liv. Satt på spissen for å få fram idealet en skal strekke seg etter. Han ville gi sitt liv for sauene. Det var den ytterste konsekvens for en god hyrde. For Jesus var dette en forberedelse på det han kunne vente seg. For han så på seg selv som Den gode hyrde. Den som torte å gå i døden for å redde andre. Og det torte Jesus. Det er påsken et bevis på.<br /> Men disse ordene var altså sagt før han døde, og kanskje en forberedelse for tilhørerne om hva som skulle skje.<br /> Jesus sa mange store ord. Og for de som hørte på var dette bildet om hyrden, noe som skapte forventninger om noe større og noe bedre. Men de fleste som hørte på tenkte nok mer på det som ville skje ved å tilhøre Hyrdens flokk. Å følge etter Jesus hvor han enn var. Å være der han var gav muligheten til et bedre liv. Folk fulgte ham i store horder sier evangeliene, det ble så mange, at Jesus av og til flyktet opp i fjellet for å være litt alene. På den tid som i dag var det vanlig å ta Jesu ord bokstavlig og følge ham i flokk som om de var en saueflokk. Og mottok hans beskyttelse som om han var Hyrden for dem. Men dette var altså bare et godt bilde på Jesu gjerning, og som satte Jesus inn i en tradisjonsrekke av gode forbilder til denne tittelen. <br /> For Jesus var det derimot noe som var verre, noe han måtte få litt tid for seg selv til å forberede, og som satte ham istand til å lete etter bortkomne uten at saueflokken var med ham hele tiden.<br /> <br /> Det fantes mange fiender for en sau eller et lam. På jakt etter mat kunne de lett sette seg fast i et kjerr, gå seg fast på en fjellhylle eller møte et rovdyr. Hyrden hadde et tungt ansvar med å stadig telle flokken og lete etter de som hadde kommet bort, og gleden var alltid stor ved å finne dem fortsatt levende.<br /> De av dere som er vant til sauesanking vet vel noe om dette. Å finne de bortkomne er alltid en stor lettelse. Og en stor glede når de fortsatt er i live. <br /> Her i Beiarn er vi mest vant til jerv, gaupe og ørn som de farligste rovdyrene. Ulven og bjørnen kan komme som streifdyr. I Israel hadde de til og med løver, sånn som denne.<br /> <br /> (trekk løven fram) Nå er denne løven veldig ufarlig, siden det er jeg selv som styrer den. Men for en hyrde som møtte en større utgave, omtrent i den størrelsen vi kan se på TV fra Afrika, var det absolutt en større utfordring. Å ta opp kampen med det store rovdyret var livsviktig fordi det var en trussel mot hele livsgrunnlaget for gjeteren. Å ofre livet for sauene, handlet også om at hvis han ikke gjorde det ville sauenes død medvirke til gjeterens død siden livsgrunnlaget var borte. Å redde sauenes liv framfor sitt eget, var ikke bare en edel handling men også nødvendig for å bevise at mennesket er noe eget, noe annet, noe spesielt som liknet Gud i handlemåte. Ansvaret for sauene handlet også om ansvaret for forvaltningen av hele skaperverket, som Gud hadde gitt mennesket i oppdrag i begynnelsen. Et oppdrag som som regel ble lagt på is, fordi det alltid var andre ting som interesserte mest. <br /> Men nå skulle Jesus ta opp igjen oppdraget. Som menneske å gå i forveien og gjør oppdraget enklere og mindre risikabelt for oss andre. Derfor gikk Jesus i døden for oss, og reddet oss fra denne verste fienden. Når selve døden er død. Er heller ikke rovdyrene farlige. Derfor stod Jesus opp fra døden, fordi han seiret over den, slik at den døde i stedet.<br /> <br /> Kanskje liknet sauene lik denne sauen: <br /> <br /> Men Jesus sier at det også finnes andre sauer som ikke hører til denne flokken. Både sauer som ser ut som sauer og sauer som ser ut som andre dyr. Selv for disse ville den gode Hyrde gi sitt liv for. <br /> <br /> <br /> <br /> Men er dere sauer? <br /> det kan kanskje se ut som om disse ikke er sauer. Men det er de. <br /> <br /> Det er lett å sette folk i bås, å gi andre klar beskjed om at de ikke tilhører flokken. Eller å si at de må gjøre noe spesielt for å bli akseptert som medlemmer av flokken.<br /> <br /> Men Jesus går lenger enn vår fatteevne, Jesus døde for alle mennesker. Selv om de ser ut annerledes, selv om de tenker annerledes. De hører også med til de som Jesus skal samle til slutt.<br /> <br /> Da skal det bli en hjord, og en hyrde.</p> <p style="text-align: justify;">Ære være Faderen og Sønnen og Den Hellige Ånd, som var er og blir, en sann Gud fra evighet og til evighet. Amen. Velkommen til denne store dagen. Jeg har fått meg en jobb, og det vil jeg feire sammen med dere - derfor håper jeg at dere har mulighet til å delta i kirkekaffen som bondekvinnelaget her i Beiarn har ordnet. Og til alle dere som har slått på radioen, takk for at dere også er med meg i dag, og jeg håper det ikke blir lenge til jeg treffer dere ansikt til ansikt. Hvis det likevel skulle dryge må dere bare slå på tråden, så kommer jeg. Denne dagen er det også Hyrde søndagen, og vi møter Jesus som den gode hyrde for flokken. Og i det forholdet, er også jeg en i mengden sammen med dere.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">4.5.2003 Innsettelsesgudstjeneste i Beiarn kirke<br /> Joh 10,11-16<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> Før i tiden sendte man alltid ut en gjeter eller gjetergutt sammen med saueflokken, når det var tid for å slippe dem ut på sommerbeite. Gjeterne skulle passe på dem mot rovdyr og lede dem til de beste beiteområdene på fjellet. Et annet navn på gjeter er en hyrde. Og det er en slik vi møter i søndagens tekst. En som passer på. En tilsynsmann. Hyrdebildet er kjent motiv i Bibelen, et godt bilde på Guds forhold til sitt skaperverk og de gode menneskenes forhold til andre mennesker. Og blant israelittene, de senere jødene, var sauene de viktigste dyrene de hadde. De kunne fraktes over store avstander, og beite på de karrigste steder. Sauene var enkle i drift, og gav dem både mat og klær. De var deres eiendom og rikdom. Derfor ble de ofret til Gud, som det beste jødene hadde både i takknemlighet og for å sone begåtte synder. Derfor ble disse både titt og ofte et nært bilde som beskrev den gode relasjonen, det gode forhold mellom mennesker og forholdet til Gud. <br /> <br /> La oss nå lese dagens tekst: <br /> <br /> Sauene og lammene hadde det godt i en god hyrdes nærvær. De trengte ikke være redde når han var i nærheten. For for ham var sauene mer verdifullt en hans eget liv. Satt på spissen for å få fram idealet en skal strekke seg etter. Han ville gi sitt liv for sauene. Det var den ytterste konsekvens for en god hyrde. For Jesus var dette en forberedelse på det han kunne vente seg. For han så på seg selv som Den gode hyrde. Den som torte å gå i døden for å redde andre. Og det torte Jesus. Det er påsken et bevis på.<br /> Men disse ordene var altså sagt før han døde, og kanskje en forberedelse for tilhørerne om hva som skulle skje.<br /> Jesus sa mange store ord. Og for de som hørte på var dette bildet om hyrden, noe som skapte forventninger om noe større og noe bedre. Men de fleste som hørte på tenkte nok mer på det som ville skje ved å tilhøre Hyrdens flokk. Å følge etter Jesus hvor han enn var. Å være der han var gav muligheten til et bedre liv. Folk fulgte ham i store horder sier evangeliene, det ble så mange, at Jesus av og til flyktet opp i fjellet for å være litt alene. På den tid som i dag var det vanlig å ta Jesu ord bokstavlig og følge ham i flokk som om de var en saueflokk. Og mottok hans beskyttelse som om han var Hyrden for dem. Men dette var altså bare et godt bilde på Jesu gjerning, og som satte Jesus inn i en tradisjonsrekke av gode forbilder til denne tittelen. <br /> For Jesus var det derimot noe som var verre, noe han måtte få litt tid for seg selv til å forberede, og som satte ham istand til å lete etter bortkomne uten at saueflokken var med ham hele tiden.<br /> <br /> Det fantes mange fiender for en sau eller et lam. På jakt etter mat kunne de lett sette seg fast i et kjerr, gå seg fast på en fjellhylle eller møte et rovdyr. Hyrden hadde et tungt ansvar med å stadig telle flokken og lete etter de som hadde kommet bort, og gleden var alltid stor ved å finne dem fortsatt levende.<br /> De av dere som er vant til sauesanking vet vel noe om dette. Å finne de bortkomne er alltid en stor lettelse. Og en stor glede når de fortsatt er i live. <br /> Her i Beiarn er vi mest vant til jerv, gaupe og ørn som de farligste rovdyrene. Ulven og bjørnen kan komme som streifdyr. I Israel hadde de til og med løver, sånn som denne.<br /> <br /> (trekk løven fram) Nå er denne løven veldig ufarlig, siden det er jeg selv som styrer den. Men for en hyrde som møtte en større utgave, omtrent i den størrelsen vi kan se på TV fra Afrika, var det absolutt en større utfordring. Å ta opp kampen med det store rovdyret var livsviktig fordi det var en trussel mot hele livsgrunnlaget for gjeteren. Å ofre livet for sauene, handlet også om at hvis han ikke gjorde det ville sauenes død medvirke til gjeterens død siden livsgrunnlaget var borte. Å redde sauenes liv framfor sitt eget, var ikke bare en edel handling men også nødvendig for å bevise at mennesket er noe eget, noe annet, noe spesielt som liknet Gud i handlemåte. Ansvaret for sauene handlet også om ansvaret for forvaltningen av hele skaperverket, som Gud hadde gitt mennesket i oppdrag i begynnelsen. Et oppdrag som som regel ble lagt på is, fordi det alltid var andre ting som interesserte mest. <br /> Men nå skulle Jesus ta opp igjen oppdraget. Som menneske å gå i forveien og gjør oppdraget enklere og mindre risikabelt for oss andre. Derfor gikk Jesus i døden for oss, og reddet oss fra denne verste fienden. Når selve døden er død. Er heller ikke rovdyrene farlige. Derfor stod Jesus opp fra døden, fordi han seiret over den, slik at den døde i stedet.<br /> <br /> Kanskje liknet sauene lik denne sauen: <br /> <br /> Men Jesus sier at det også finnes andre sauer som ikke hører til denne flokken. Både sauer som ser ut som sauer og sauer som ser ut som andre dyr. Selv for disse ville den gode Hyrde gi sitt liv for. <br /> <br /> <br /> <br /> Men er dere sauer? <br /> det kan kanskje se ut som om disse ikke er sauer. Men det er de. <br /> <br /> Det er lett å sette folk i bås, å gi andre klar beskjed om at de ikke tilhører flokken. Eller å si at de må gjøre noe spesielt for å bli akseptert som medlemmer av flokken.<br /> <br /> Men Jesus går lenger enn vår fatteevne, Jesus døde for alle mennesker. Selv om de ser ut annerledes, selv om de tenker annerledes. De hører også med til de som Jesus skal samle til slutt.<br /> <br /> Da skal det bli en hjord, og en hyrde.</p> <p style="text-align: justify;">Ære være Faderen og Sønnen og Den Hellige Ånd, som var er og blir, en sann Gud fra evighet og til evighet. Amen. Velkommen til denne store dagen. Jeg har fått meg en jobb, og det vil jeg feire sammen med dere - derfor håper jeg at dere har mulighet til å delta i kirkekaffen som bondekvinnelaget her i Beiarn har ordnet. Og til alle dere som har slått på radioen, takk for at dere også er med meg i dag, og jeg håper det ikke blir lenge til jeg treffer dere ansikt til ansikt. Hvis det likevel skulle dryge må dere bare slå på tråden, så kommer jeg. Denne dagen er det også Hyrde søndagen, og vi møter Jesus som den gode hyrde for flokken. Og i det forholdet, er også jeg en i mengden sammen med dere.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Luk 24,46-53 (29.05.2003)
2012-07-26T08:31:01+00:00 2012-07-26T08:31:01+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=111:kristihimmelfartsdag&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">29.5.2003 Høymesse i Beiarn kirke<br /> Kristi himmelfartsdag<br /> Luk 24,46-53<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> De siste ordene. De har oftest størst betydning, særlig når man forlater hverandre den siste gangen. Det siste man snakker om, ordene som veksles. Humøret og stemningen som omgir oss.<br /> Det legges merke til. Kanskje mest når man oppdager at det var den siste gangen.<br /> Å ta farvel med et menneske som en har hatt mye med å gjøre, er et vanskelig, men også et viktig stykke arbeid. Og det er ikke alltid man klarer det.<br /> <br /> Å ta farvel med noen som man ikke skal se på lenge, kanskje på flere år, eller aldri, kan det være snakk om å si noen litt høytidelige ord. Ord om at det har vært fint å være samlet. Hyggelig å bli kjent. Ord som løfter opp innvendig. <br /> Å ta farvel med en kjæreste som man føler man ikke lenger passer sammen med, da er det også viktig å fokusere på en god avskjed. Å være ærlig med seg selv og sin partner om hva som gikk feil. Og å godta at det ikke gikk.<br /> Å ta farvel med en som skal dø, er kanskje det vanskeligste. Det er ikke lett å innse at døden kan bli et faktum. Men når det nærmer seg, kan det være godt å få satt ord på noen av de innerste følelsene og tankene. Og innse at tiden er kort.<br /> <br /> Jesus tok farvel med disiplene med et måltid på Skjærtorsdag. Et avskjedsselskap, som kanskje vil være vanskelig å forstå for uinviterte. Nattverden ble innviet - Jesu legeme og blod presentert i brød og vin. Et minnemåltid om det han skulle gjennommgå. Et symbolskmåltid med bakgrunn i jødenes slakting av lam for å sone sine synder. En ny virkelighet hvor Jesus i denne avskjedsstund ble det lammet verden trengte for å sone sin synd over for Gud.<br /> Og Jesus døde før disiplene klarte å skjønne at han skulle dø. De fikk ikke tatt ordentlig farvel. Det var så mye de skulle fått sagt. Og så mye mer de skulle hørt ham si dem.<br /> Tre dager senere stod han opp fra de døde. Og han møtte dem igjen. Nå var situasjonen en ny. Nå fikk de god tid til å ta farvel. Jesus fikk sagt de ordene han trengte.<br /> Et førtidagers farvel. Disiplene merket allerede at han ikke var så ofte sammen med dem som før. Jesus hadde påbegynt en ny oppgave, å forberede disiplene på veien videre. Nå skulle de hver for seg samle disipler og døpe dem i Faderens, Sønnens og Den Hellige Ånds navn. Og lære videre det de hadde fått kjennskap om av Jesus. Om omvendelse og tilgivelse for syndene og vitnesbyrdet om Jesu liv, død og oppstandelse. <br /> Og til hjelp i denne ansvarsfulle jobben skulle de bli utrustet med kraft fra det høye.<br /> <br /> For disiplene var dette en god avskjed. Jesus hadde lagt stafettpinnen videre i deres hender. Fra nå av ble oppdraget fordelt på mange mennesker, og Jesus skulle sitte på toppen og styre alt. Selv om han hadde fart opp i himmelen, og synlig forlatt dem på jorden, var han fortsatt sammen med dem på en annen måte. For han sa: "Se, Jeg er med dere alle dager inntil verdens ende." I dette lå det en trygghet, som også er like sterk i dag: Jesus er alltid like i nærheten - selv om han for disiplenes øyne steg opp i himmelen.<br /> <br /> Heretter skulle disiplene løfte blikket mot himmelen, og lengte etter å se det som er der. Der sitter Jesus ved Gud Faders høyre side, som et levende vitnesbyrd på at han har seiret over døden. <br /> Og slik skal også vi rette blikket vårt mot himmelen og synge ut ære til ham som er der opp i det høye. Og en gang i blant ha et bilde og en forestilling om den herligheten som finnes der foran oss. Og Juble og være glad over det som har hent. For Jesus vil ikke at vi skal være triste og huke oss sammen, men løfte hodet og med rak rygg rette blikket med stolt hode oppover. Til den evighet som venter på oss engang i tiden.<br /> <br /> Ære være Faderen og Sønnen og Den Hellige Ånd, <br />som var, er og blir, én sann Gud fra evighet og til evighet. Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">29.5.2003 Høymesse i Beiarn kirke<br /> Kristi himmelfartsdag<br /> Luk 24,46-53<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> De siste ordene. De har oftest størst betydning, særlig når man forlater hverandre den siste gangen. Det siste man snakker om, ordene som veksles. Humøret og stemningen som omgir oss.<br /> Det legges merke til. Kanskje mest når man oppdager at det var den siste gangen.<br /> Å ta farvel med et menneske som en har hatt mye med å gjøre, er et vanskelig, men også et viktig stykke arbeid. Og det er ikke alltid man klarer det.<br /> <br /> Å ta farvel med noen som man ikke skal se på lenge, kanskje på flere år, eller aldri, kan det være snakk om å si noen litt høytidelige ord. Ord om at det har vært fint å være samlet. Hyggelig å bli kjent. Ord som løfter opp innvendig. <br /> Å ta farvel med en kjæreste som man føler man ikke lenger passer sammen med, da er det også viktig å fokusere på en god avskjed. Å være ærlig med seg selv og sin partner om hva som gikk feil. Og å godta at det ikke gikk.<br /> Å ta farvel med en som skal dø, er kanskje det vanskeligste. Det er ikke lett å innse at døden kan bli et faktum. Men når det nærmer seg, kan det være godt å få satt ord på noen av de innerste følelsene og tankene. Og innse at tiden er kort.<br /> <br /> Jesus tok farvel med disiplene med et måltid på Skjærtorsdag. Et avskjedsselskap, som kanskje vil være vanskelig å forstå for uinviterte. Nattverden ble innviet - Jesu legeme og blod presentert i brød og vin. Et minnemåltid om det han skulle gjennommgå. Et symbolskmåltid med bakgrunn i jødenes slakting av lam for å sone sine synder. En ny virkelighet hvor Jesus i denne avskjedsstund ble det lammet verden trengte for å sone sin synd over for Gud.<br /> Og Jesus døde før disiplene klarte å skjønne at han skulle dø. De fikk ikke tatt ordentlig farvel. Det var så mye de skulle fått sagt. Og så mye mer de skulle hørt ham si dem.<br /> Tre dager senere stod han opp fra de døde. Og han møtte dem igjen. Nå var situasjonen en ny. Nå fikk de god tid til å ta farvel. Jesus fikk sagt de ordene han trengte.<br /> Et førtidagers farvel. Disiplene merket allerede at han ikke var så ofte sammen med dem som før. Jesus hadde påbegynt en ny oppgave, å forberede disiplene på veien videre. Nå skulle de hver for seg samle disipler og døpe dem i Faderens, Sønnens og Den Hellige Ånds navn. Og lære videre det de hadde fått kjennskap om av Jesus. Om omvendelse og tilgivelse for syndene og vitnesbyrdet om Jesu liv, død og oppstandelse. <br /> Og til hjelp i denne ansvarsfulle jobben skulle de bli utrustet med kraft fra det høye.<br /> <br /> For disiplene var dette en god avskjed. Jesus hadde lagt stafettpinnen videre i deres hender. Fra nå av ble oppdraget fordelt på mange mennesker, og Jesus skulle sitte på toppen og styre alt. Selv om han hadde fart opp i himmelen, og synlig forlatt dem på jorden, var han fortsatt sammen med dem på en annen måte. For han sa: "Se, Jeg er med dere alle dager inntil verdens ende." I dette lå det en trygghet, som også er like sterk i dag: Jesus er alltid like i nærheten - selv om han for disiplenes øyne steg opp i himmelen.<br /> <br /> Heretter skulle disiplene løfte blikket mot himmelen, og lengte etter å se det som er der. Der sitter Jesus ved Gud Faders høyre side, som et levende vitnesbyrd på at han har seiret over døden. <br /> Og slik skal også vi rette blikket vårt mot himmelen og synge ut ære til ham som er der opp i det høye. Og en gang i blant ha et bilde og en forestilling om den herligheten som finnes der foran oss. Og Juble og være glad over det som har hent. For Jesus vil ikke at vi skal være triste og huke oss sammen, men løfte hodet og med rak rygg rette blikket med stolt hode oppover. Til den evighet som venter på oss engang i tiden.<br /> <br /> Ære være Faderen og Sønnen og Den Hellige Ånd, <br />som var, er og blir, én sann Gud fra evighet og til evighet. Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Joh 15,26-16,4 (01.06.2003)
2012-07-26T08:32:54+00:00 2012-07-26T08:32:54+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=112:6sepaske&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">1.6.2003 Høymesse i Beiarn kirke<br /> 6. søndag etter påske<br /> Joh 15,26-16,4<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> I dag er det som om det er stille før stormen. Jesus varsler om det som snart skal komme, det er nært, men ennå ikke. Men det vil komme innen kort tid, om bare få dager.<br /> Det er litt spennende. Å vente på dette underet som skal skje, uten at Jesus er der fysisk i blant dem. Men Jesus har varslet dem. Gitt dem en forklaring på det som skal skje. Det er uunngåelig, det kommer av seg selv. "Vinden blåser dit den vil, vi hører den suser, men vi vet ikke hvor den kommer fra og hvor den farer hen." Men Jesus har varslet dens komme. Den skal komme mitt iblant dem. Som Talsmannen. Et av navnene han brukte på Den Hellige Ånd.<br /> Den Hellige Ånd skulle bli gitt dem fordi han uavbrutt ville holde insirasjonen om vitnesbyrdet levende for dem. Den Hellige Ånd vitne om Jesus.<br /> Men Jesus visste også at det ville komme tider som ville bli vanskelig for disiplene. De skulle bli utstøtt fra synagogene og bli drept i Guds navn.<br /> I den situasjonen skulle Den Hellige Ånd komme dem til unnsetning, som talsmannen. Parakletos heter det på gresk. Det betyr: - advokat, rådgiver, trøster eller hjelper. Det er lett å tenke seg rettsaken hvor den som vitner om Jesus blir anklaget og en advokat fører saken og forsvarer ham. En passivisering av den troende. Og Gud gjør jobben. Men slik er det ikke tenkt: i en gresk rettsal måtte en hver skyldig føre saken sin selv, men han kunne ta med seg en venn som kunne fortelle at han ellers var en god mann. En venn, det var slik Parakleten var tenkt å være, en venn som stiller opp og gir styrke til å holde ut kampen. En som heier på, en som hjelper opp den som er sliten av kampen, en som viser veien videre.<br /> At Talsmannen skulle bli gitt handlet også om at han vil ta bolig i menneskene han skulle være venn med. Å ta bolig i et menneske hører nesten litt skummelt ut, det høres nesten ut som å bli besatt av noe. Å få noe i seg som ikke passer inn, eller hører til i kroppen.<br /> Men det er ikke slik det er ment. Den Hellige Ånd kan være vanskelig å kontrollere, men han vil oss ikke noe vondt. Han leder oss til å leve et godt liv. Til å ta ansvar. Til å bringe evangeliet og vitnesbyrdet om Jesus videre. Dessuten ville Åndens komme bety at Jesus kunne være nær alle kristne på samme tid. For da Jesus ble løftet opp i himmelen på Kristi himmelfartsdag, åpnet det seg nye muligheter. Den treenige Gud fikk nye muligheter. Gud Fader hadde alltid virket, Gud Sønn hadde alltid virket, og det hadde Den Hellige Ånd også. De hadde virket omhverandre alle tre, til en hver tid. Men nå hadde de fått en ny mulighet. Etter at Guds Sønn hadde gjort sitt største verk, i Jesu liv, død og oppstandelse, åpnet det seg nye muligheter. Før dette skjedde handlet det om å forberede verden på Jesu komme. Men nå handler det om å gi verden Jesus Kristus. Og det er Åndens største oppdrag. Å være Jesus Kristi fremste vitne og forsvarer.<br /> Derfor skulle didiplene få hjelp av Den Hellige Ånd eller Talsmannen som han ble kalt i teksten. I verden kreves det at mennesker vitner. Her må det levendes lov følges - ånder kan ikke vitne uten via et menneske. Gud ville fått et forgjeves arbeid om han måtte forvandle naturen slik at steinene begynte å vitne i stedet. Nei, det mest troverdige vitne, er et levende menneske, som kan vitne til andre levende mennesker.<br /> For den som tror, oppleves Ånden som en ekstra kraft som hjelper. Og allerhelst vil han skille mellom hva som er sitt eget og hva som er av Den Hellige Ånd. Men for en som hører på vitnesbyrdet. Klarer han ikke sanse noen forskjell, den kristne og Den Hellige Ånd vokser sammen i en enhet.<br /> Og det var slik det opplevdes av disiplenes omverden. Det vitnesbyrdet disiplene kom med var truende på verden, truende på datidens religiøsitet og de som tjente økonomisk på datidens religiøsitet.<br /> Da Jesus ryddet tempelplassen for handelsmenn og kremmere, ble han en trussel. Han krevde en radikal endring av verden. Og siden Jesus ble en trussel, ble han også tatt av dage.<br /> På samme måte sier Jesus at de kristne og de som vil følge ham må forvente seg at å vitne om ham kan medfølge et offer. Å bli utstøtt av det gode felleskap, utstøtt av menigheten, og til og med risikere å miste sitt eget liv.<br /> Det vil alltid være noen i verden som beskytter verdens urettferdighet. Denne lovmessigheten finner vi også i dag. Den rike verden vil alltid forsvare behandlingen av den fattige del av verden. Og enkeltvis kan vi enten fortrenge denne sannheten, eller resignere i maktesløshet fordi vi ikke makter å gjøre noe med det.<br /> Den Hellige Ånd vil alltid minne oss på at denne virkeligheten er virkelig. Verden er stor og vanskelig å håndtere. Og ønsker vi å forandre noe, må vi regne med motstand. Verden går i ring i en ond sirkel, og vil ikke klare å komme ut av den for egen hånd. Men den hjelpen som blir gitt den tar den ikke imot. Derfor kan vi ikke regne med at noen vil høre på oss. Men innimellom er det noen som stopper opp, noen som lytter, og vender om. Noen som tar imot vitnesbyrdet. Det er da man merker at Den Hellige Ånd bearbeider mennesker på andre måter også. Det er dette som fikk disiplene til å holde ut. Det var mennesker som tok imot vitnesbyrdet som de kom med. Mennesker som kunne ta over etter dem, og bringe evangeliet til nye generasjoner. Det ble så mange kristne i et gamle romerriket, at verden slo sprekker. Til slutt valgte den romerske keiser på trehundretallet å innføre kristendommen som statsreligion. Den Hellige Ånd ble forsøkt fanget inn i institusjonene. Men det var med mindre hell. Den Hellige Ånd foretrakk levende mennesker. Den er fortsatt som vinden. Farer dit den vil.<br /> Og selv i vår kirke er det bare de levende mennesker som kan ta imot Den Hellige Ånd. Kirkehuset påvirkes av vår tilstedeværelse, men huset i seg selv er ikke noe annet enn et vanlig hus. Ånden bor i oss. Der vi er. Og jo flere som samles, jo mer virksom blir Ånden. Den Hellige Ånd gjør felleskapet sterkt, rusker opp i oss, fjerner uvennskap selv om det gjør vondt, oppretter det som var ødelagt. I samfunn med den treenige Gud, åpner vi for den Hellige Ånds forsonende tjeneste. Og en av de symboler som markerer dette best er nattverden. Vi holder måltid sammen og deler Jesu legeme og blod. Og samtidig er felleskapet også Jesu legeme. Podet sammen som grenene på et vintre. Og Jesus selv er hodet for legemet. Det er først om en uke vi skal minnes Den Hellige Ånds komme over disiplene. Den dagen Talsmannen kom og ble til styrke for disiplene. Pinsedagen.<br /> Og vi venter i spenning, som om det er stille før stormen, i spenning på det som kommer fra himmelen, fra Gud.</p> <p style="text-align: justify;">Ære være Faderen og Sønnen og Den Hellige Ånd, som var, er og blir, en sann Gud, fra evighet og til evighet. Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">1.6.2003 Høymesse i Beiarn kirke<br /> 6. søndag etter påske<br /> Joh 15,26-16,4<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> I dag er det som om det er stille før stormen. Jesus varsler om det som snart skal komme, det er nært, men ennå ikke. Men det vil komme innen kort tid, om bare få dager.<br /> Det er litt spennende. Å vente på dette underet som skal skje, uten at Jesus er der fysisk i blant dem. Men Jesus har varslet dem. Gitt dem en forklaring på det som skal skje. Det er uunngåelig, det kommer av seg selv. "Vinden blåser dit den vil, vi hører den suser, men vi vet ikke hvor den kommer fra og hvor den farer hen." Men Jesus har varslet dens komme. Den skal komme mitt iblant dem. Som Talsmannen. Et av navnene han brukte på Den Hellige Ånd.<br /> Den Hellige Ånd skulle bli gitt dem fordi han uavbrutt ville holde insirasjonen om vitnesbyrdet levende for dem. Den Hellige Ånd vitne om Jesus.<br /> Men Jesus visste også at det ville komme tider som ville bli vanskelig for disiplene. De skulle bli utstøtt fra synagogene og bli drept i Guds navn.<br /> I den situasjonen skulle Den Hellige Ånd komme dem til unnsetning, som talsmannen. Parakletos heter det på gresk. Det betyr: - advokat, rådgiver, trøster eller hjelper. Det er lett å tenke seg rettsaken hvor den som vitner om Jesus blir anklaget og en advokat fører saken og forsvarer ham. En passivisering av den troende. Og Gud gjør jobben. Men slik er det ikke tenkt: i en gresk rettsal måtte en hver skyldig føre saken sin selv, men han kunne ta med seg en venn som kunne fortelle at han ellers var en god mann. En venn, det var slik Parakleten var tenkt å være, en venn som stiller opp og gir styrke til å holde ut kampen. En som heier på, en som hjelper opp den som er sliten av kampen, en som viser veien videre.<br /> At Talsmannen skulle bli gitt handlet også om at han vil ta bolig i menneskene han skulle være venn med. Å ta bolig i et menneske hører nesten litt skummelt ut, det høres nesten ut som å bli besatt av noe. Å få noe i seg som ikke passer inn, eller hører til i kroppen.<br /> Men det er ikke slik det er ment. Den Hellige Ånd kan være vanskelig å kontrollere, men han vil oss ikke noe vondt. Han leder oss til å leve et godt liv. Til å ta ansvar. Til å bringe evangeliet og vitnesbyrdet om Jesus videre. Dessuten ville Åndens komme bety at Jesus kunne være nær alle kristne på samme tid. For da Jesus ble løftet opp i himmelen på Kristi himmelfartsdag, åpnet det seg nye muligheter. Den treenige Gud fikk nye muligheter. Gud Fader hadde alltid virket, Gud Sønn hadde alltid virket, og det hadde Den Hellige Ånd også. De hadde virket omhverandre alle tre, til en hver tid. Men nå hadde de fått en ny mulighet. Etter at Guds Sønn hadde gjort sitt største verk, i Jesu liv, død og oppstandelse, åpnet det seg nye muligheter. Før dette skjedde handlet det om å forberede verden på Jesu komme. Men nå handler det om å gi verden Jesus Kristus. Og det er Åndens største oppdrag. Å være Jesus Kristi fremste vitne og forsvarer.<br /> Derfor skulle didiplene få hjelp av Den Hellige Ånd eller Talsmannen som han ble kalt i teksten. I verden kreves det at mennesker vitner. Her må det levendes lov følges - ånder kan ikke vitne uten via et menneske. Gud ville fått et forgjeves arbeid om han måtte forvandle naturen slik at steinene begynte å vitne i stedet. Nei, det mest troverdige vitne, er et levende menneske, som kan vitne til andre levende mennesker.<br /> For den som tror, oppleves Ånden som en ekstra kraft som hjelper. Og allerhelst vil han skille mellom hva som er sitt eget og hva som er av Den Hellige Ånd. Men for en som hører på vitnesbyrdet. Klarer han ikke sanse noen forskjell, den kristne og Den Hellige Ånd vokser sammen i en enhet.<br /> Og det var slik det opplevdes av disiplenes omverden. Det vitnesbyrdet disiplene kom med var truende på verden, truende på datidens religiøsitet og de som tjente økonomisk på datidens religiøsitet.<br /> Da Jesus ryddet tempelplassen for handelsmenn og kremmere, ble han en trussel. Han krevde en radikal endring av verden. Og siden Jesus ble en trussel, ble han også tatt av dage.<br /> På samme måte sier Jesus at de kristne og de som vil følge ham må forvente seg at å vitne om ham kan medfølge et offer. Å bli utstøtt av det gode felleskap, utstøtt av menigheten, og til og med risikere å miste sitt eget liv.<br /> Det vil alltid være noen i verden som beskytter verdens urettferdighet. Denne lovmessigheten finner vi også i dag. Den rike verden vil alltid forsvare behandlingen av den fattige del av verden. Og enkeltvis kan vi enten fortrenge denne sannheten, eller resignere i maktesløshet fordi vi ikke makter å gjøre noe med det.<br /> Den Hellige Ånd vil alltid minne oss på at denne virkeligheten er virkelig. Verden er stor og vanskelig å håndtere. Og ønsker vi å forandre noe, må vi regne med motstand. Verden går i ring i en ond sirkel, og vil ikke klare å komme ut av den for egen hånd. Men den hjelpen som blir gitt den tar den ikke imot. Derfor kan vi ikke regne med at noen vil høre på oss. Men innimellom er det noen som stopper opp, noen som lytter, og vender om. Noen som tar imot vitnesbyrdet. Det er da man merker at Den Hellige Ånd bearbeider mennesker på andre måter også. Det er dette som fikk disiplene til å holde ut. Det var mennesker som tok imot vitnesbyrdet som de kom med. Mennesker som kunne ta over etter dem, og bringe evangeliet til nye generasjoner. Det ble så mange kristne i et gamle romerriket, at verden slo sprekker. Til slutt valgte den romerske keiser på trehundretallet å innføre kristendommen som statsreligion. Den Hellige Ånd ble forsøkt fanget inn i institusjonene. Men det var med mindre hell. Den Hellige Ånd foretrakk levende mennesker. Den er fortsatt som vinden. Farer dit den vil.<br /> Og selv i vår kirke er det bare de levende mennesker som kan ta imot Den Hellige Ånd. Kirkehuset påvirkes av vår tilstedeværelse, men huset i seg selv er ikke noe annet enn et vanlig hus. Ånden bor i oss. Der vi er. Og jo flere som samles, jo mer virksom blir Ånden. Den Hellige Ånd gjør felleskapet sterkt, rusker opp i oss, fjerner uvennskap selv om det gjør vondt, oppretter det som var ødelagt. I samfunn med den treenige Gud, åpner vi for den Hellige Ånds forsonende tjeneste. Og en av de symboler som markerer dette best er nattverden. Vi holder måltid sammen og deler Jesu legeme og blod. Og samtidig er felleskapet også Jesu legeme. Podet sammen som grenene på et vintre. Og Jesus selv er hodet for legemet. Det er først om en uke vi skal minnes Den Hellige Ånds komme over disiplene. Den dagen Talsmannen kom og ble til styrke for disiplene. Pinsedagen.<br /> Og vi venter i spenning, som om det er stille før stormen, i spenning på det som kommer fra himmelen, fra Gud.</p> <p style="text-align: justify;">Ære være Faderen og Sønnen og Den Hellige Ånd, som var, er og blir, en sann Gud, fra evighet og til evighet. Amen</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Joh 14,23-29 (09.06.2003)
2012-07-26T08:34:27+00:00 2012-07-26T08:34:27+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=113:2pinsedag&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">9.6.2003 Høytidsgudstjeneste i Høyforsmoen kapell<br /> 2. pinsedag<br /> Tekst for 1. pinsedag: Joh 14,23-29<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> <br /> I dag møter vi Jesus kort tid før han skal dø og stå opp fra de døde. Han holder på med å forberede disiplene på det som skal skje. Og det kan av og til føles som om Jesus har foran seg en skoleklasse med elever som ikke følger med i timen. Interessen for alt det Jesus har på hjertet er ikke alltid like stort. Det er mye å huske. Mye som ikke forstås. Disiplene strever med å holde konsentrasjonen oppe. Det meste går i glemmeboken, og bare noen få interessante ord huskes.<br /> Det blir ikke bedre når han sier: "Den som elsker meg, vil holde fast på mitt ord." Det er som å vekke opp en halvtsovnende skare, -" Hva var det han sa, før det, hvilke ord er det han snakker om?"<br /> Da kommer det som en nådens bris fra hans munn: "Talsmannen, som jeg sender dere, skal lære dere alt og minne dere om alt det jeg har sagt dere."<br /> "Skal du gå?" "Dit jeg går nå, kan dere ikke følge meg. Men jeg skal gjøre i stand et sted for dere, og når det er gjort i stand skal jeg komme og hente dere."<br /> "Hvor er veien dit?" spør de. "Jeg er veien," sier Jesus, "Veien, Sannheten og Livet, - ingen kommer til Faderen uten ved meg."<br /> "Vis oss Faderen, og det er nok for oss," sier de. De trenger ikke mer. Disiplene vil beholde Jesus, hos seg - han er trygghet.<br /> "Den som har sett meg, har sett Faderen" De gjerningene han har vist dem, ble gjort av Faderen.<br /> "Jeg er i Faderen, og Faderen er i meg" sier Jesus. "Men den som tror på meg skal også gjøre de samme gjerningene som jeg har gjort, og større gjerninger, for nå går jeg til Faderen".<br /> <br /> Slik kan vi forestille oss den forvirrende samtalen mellom disiplene og Jesus. Noen blir lei av at Jesus ikke sier alt i klar tekst. Hva betyr det han sier til dem?<br /> <br /> Hele denne sekvensen av samtale, skjer for å fortelle dem om at de vil motta en hjelper. Talsmannen. Når Jesus forlater dem, vil talsmannen, Den Hellige Ånd komme til dem og ta bolig i hjertene deres. For de ordene Jesus skal komme til å fortelle dem er ikke for verdens ører og øyne, men for den som tror på Jesu ord, og elsker ham for det.<br /> Verden skal slutte å se Jesus, men disiplene skal fortsatt se ham, fordi han har tatt bolig i hjertene deres.<br /> Slik skal talsmannen bli en sammenbindende enhet som fører mennesker sammen til en menighet. En samling av de mennesker som har Jesus boende i hjertet. Fader, Sønn og Hellig Ånd. Å ta bolig handler om nærhet. Det er ikke langer noen lang vei å gå. Jesus er nærmere enn man innbiller seg. Verken som en gammel mann oppi skyene eller en som har det for travelt alle andre steder i verden. Jesus bor i hjertet vårt. Og det er det nærmeste stedet i kroppen. Jesus bor ikke i fornuften vår - i tankene vi tenker. Hjertet står for noe dypere en hva tankene kan fatte. I hjertet ligger livsnerven, der er sjelen vår, følelsene våre, samvittigheten. I hjertet er usikkerheten en fast gjest, for den gjør oss avhengige av ham som har skapt oss. Avhengigheten er ikke et nederlag, men gir automatisk tilgjengelighet til alle de gaver han gir oss. Avhengigheten gjør oss bekymringsløse, og det er der han vil vi skal være. <br /> Det er i kraft av Den Hellige Ånd at han kan bo i oss. At han kan være tilstede i oss til enhver tid. <br /> <br /> Den Hellige Ånd ble gitt oss, for å skape nye muligheter. En ubegrensbar kilde.<br /> Selv ikke språkbarrieren ble noen hindring. Slik ble det åpnet for apostlene at hele verden stod foran dem som mål for evangeliet. Menigheten skulle vokse i alle himmelretninger.<br /> <br /> Vi må huske at disse ordene om Den Hellige Ånds komme, ble sagt til de tolv disiplene. Og det er noe av det som ikke gjelder for oss lenger: Den Hellige Ånd kan ikke åpenbare noe nytt for oss, som ikke allerede er skrevet ned av de tolv. Bibelen er slik sett det vi må ta utgangspunkt i. Men Ånden kan utdype det som er skrevet, gjøre det klarere for oss, slik at vi forstår det med våre egne evner. Med utgangspunkt i apostlenes vitnesbyrd fortsetter Den Hellige Ånd å lære oss om det som har skjedd, eller til å minne oss om det når vi trenger det.<br /> Og<br /> Den Hellige Ånds komme varslet at vi skulle få fred i hjertet vårt. Slik at vi skulle slippe angst og motløshet. For disiplene var det spesielt den tiden som nå stod foran dem, at Jesus skulle forlate dem en liten stund. Den freden de skulle få oppleve handlet nettopp om den enhetsfølelsen som skjer når kristne samles. Det er som om man kan føle at det finnes et usynlig felleskap, et usynelig bånd som holder kristne sammen. Slik at man føler tilhørighet til hverandre og som om man kjenner hverandre og er trygge på hverandre.<br /> Utfordringen er å selv bryte de grensene som skiller, og se at dette fungerer.<br /> <br /> Den Hellige Ånd har nå virket endel år på denne måten. Han har blitt synlig for oss mennesker, ved at vi merker hans tilstedeværelse i vår tro og i våre hjerter. <br /> <br /> Ære være Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd, som var, er og blir, en sann Gud, fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">9.6.2003 Høytidsgudstjeneste i Høyforsmoen kapell<br /> 2. pinsedag<br /> Tekst for 1. pinsedag: Joh 14,23-29<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> <br /> I dag møter vi Jesus kort tid før han skal dø og stå opp fra de døde. Han holder på med å forberede disiplene på det som skal skje. Og det kan av og til føles som om Jesus har foran seg en skoleklasse med elever som ikke følger med i timen. Interessen for alt det Jesus har på hjertet er ikke alltid like stort. Det er mye å huske. Mye som ikke forstås. Disiplene strever med å holde konsentrasjonen oppe. Det meste går i glemmeboken, og bare noen få interessante ord huskes.<br /> Det blir ikke bedre når han sier: "Den som elsker meg, vil holde fast på mitt ord." Det er som å vekke opp en halvtsovnende skare, -" Hva var det han sa, før det, hvilke ord er det han snakker om?"<br /> Da kommer det som en nådens bris fra hans munn: "Talsmannen, som jeg sender dere, skal lære dere alt og minne dere om alt det jeg har sagt dere."<br /> "Skal du gå?" "Dit jeg går nå, kan dere ikke følge meg. Men jeg skal gjøre i stand et sted for dere, og når det er gjort i stand skal jeg komme og hente dere."<br /> "Hvor er veien dit?" spør de. "Jeg er veien," sier Jesus, "Veien, Sannheten og Livet, - ingen kommer til Faderen uten ved meg."<br /> "Vis oss Faderen, og det er nok for oss," sier de. De trenger ikke mer. Disiplene vil beholde Jesus, hos seg - han er trygghet.<br /> "Den som har sett meg, har sett Faderen" De gjerningene han har vist dem, ble gjort av Faderen.<br /> "Jeg er i Faderen, og Faderen er i meg" sier Jesus. "Men den som tror på meg skal også gjøre de samme gjerningene som jeg har gjort, og større gjerninger, for nå går jeg til Faderen".<br /> <br /> Slik kan vi forestille oss den forvirrende samtalen mellom disiplene og Jesus. Noen blir lei av at Jesus ikke sier alt i klar tekst. Hva betyr det han sier til dem?<br /> <br /> Hele denne sekvensen av samtale, skjer for å fortelle dem om at de vil motta en hjelper. Talsmannen. Når Jesus forlater dem, vil talsmannen, Den Hellige Ånd komme til dem og ta bolig i hjertene deres. For de ordene Jesus skal komme til å fortelle dem er ikke for verdens ører og øyne, men for den som tror på Jesu ord, og elsker ham for det.<br /> Verden skal slutte å se Jesus, men disiplene skal fortsatt se ham, fordi han har tatt bolig i hjertene deres.<br /> Slik skal talsmannen bli en sammenbindende enhet som fører mennesker sammen til en menighet. En samling av de mennesker som har Jesus boende i hjertet. Fader, Sønn og Hellig Ånd. Å ta bolig handler om nærhet. Det er ikke langer noen lang vei å gå. Jesus er nærmere enn man innbiller seg. Verken som en gammel mann oppi skyene eller en som har det for travelt alle andre steder i verden. Jesus bor i hjertet vårt. Og det er det nærmeste stedet i kroppen. Jesus bor ikke i fornuften vår - i tankene vi tenker. Hjertet står for noe dypere en hva tankene kan fatte. I hjertet ligger livsnerven, der er sjelen vår, følelsene våre, samvittigheten. I hjertet er usikkerheten en fast gjest, for den gjør oss avhengige av ham som har skapt oss. Avhengigheten er ikke et nederlag, men gir automatisk tilgjengelighet til alle de gaver han gir oss. Avhengigheten gjør oss bekymringsløse, og det er der han vil vi skal være. <br /> Det er i kraft av Den Hellige Ånd at han kan bo i oss. At han kan være tilstede i oss til enhver tid. <br /> <br /> Den Hellige Ånd ble gitt oss, for å skape nye muligheter. En ubegrensbar kilde.<br /> Selv ikke språkbarrieren ble noen hindring. Slik ble det åpnet for apostlene at hele verden stod foran dem som mål for evangeliet. Menigheten skulle vokse i alle himmelretninger.<br /> <br /> Vi må huske at disse ordene om Den Hellige Ånds komme, ble sagt til de tolv disiplene. Og det er noe av det som ikke gjelder for oss lenger: Den Hellige Ånd kan ikke åpenbare noe nytt for oss, som ikke allerede er skrevet ned av de tolv. Bibelen er slik sett det vi må ta utgangspunkt i. Men Ånden kan utdype det som er skrevet, gjøre det klarere for oss, slik at vi forstår det med våre egne evner. Med utgangspunkt i apostlenes vitnesbyrd fortsetter Den Hellige Ånd å lære oss om det som har skjedd, eller til å minne oss om det når vi trenger det.<br /> Og<br /> Den Hellige Ånds komme varslet at vi skulle få fred i hjertet vårt. Slik at vi skulle slippe angst og motløshet. For disiplene var det spesielt den tiden som nå stod foran dem, at Jesus skulle forlate dem en liten stund. Den freden de skulle få oppleve handlet nettopp om den enhetsfølelsen som skjer når kristne samles. Det er som om man kan føle at det finnes et usynlig felleskap, et usynelig bånd som holder kristne sammen. Slik at man føler tilhørighet til hverandre og som om man kjenner hverandre og er trygge på hverandre.<br /> Utfordringen er å selv bryte de grensene som skiller, og se at dette fungerer.<br /> <br /> Den Hellige Ånd har nå virket endel år på denne måten. Han har blitt synlig for oss mennesker, ved at vi merker hans tilstedeværelse i vår tro og i våre hjerter. <br /> <br /> Ære være Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd, som var, er og blir, en sann Gud, fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>
Joh 3,16-21 (08.06.2003)
2012-07-26T08:36:35+00:00 2012-07-26T08:36:35+00:00 http://einarbachskomsvoll.com/index.php?option=com_content&view=article&id=114:1pinsedag&catid=82&Itemid=481 Einar Bach Skomsvoll einar.bach.skomsvoll@alstahaug.kommune.no <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">8.6.2003 Konfirmasjonsgudstjeneste i Beiarn kirke<br /> 1. Pinsedag<br /> Tekst for 2 pinsedag IR: Joh 3,16-21<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> <br /> Konfirmasjon handler om å fullføre dåpshandlingen. Og da må vi bevege oss litt tilbake i tid. Til den dagen dere ble båret opp til døpefonten av mor, far og fadderne deres, og resten av dåpsfølget fulgte med fra kirkebenkene. Det var et ønske den gangen å føre dere inn i en tradisjon, en identitet eller en overbevisning allerede fra deres første leve år. Kanskje også å gi dere muligheten for velsignelse på veien videre. En startmarkering. En holdningsangivelse for oppdragelsen.<br /> Og så ble dere døpt, og vannet øst over hodet, i Faderen, Sønnen og den Hellige Ånds navn. Der og da ble det lagt en pakke inni dere, som dere etter hvert skulle få gleden av å begynne å pakke ut. En pakke dere aldri klarer å pakke ut helt.<br /> Noen hjelpemidler hadde dere allerede fått, eller fikk opp gjennom oppveksten. Noen hjelpemidler var vanskelige å bruke.<br /> Og nå har dere gått for presten nesten ett helt år, og kanskje fått de hjelpemidlene dere trenger til å pakke pakken nesten helt ut, eller kanskje dere ikke føler dere har fått noen hjelpemidler i hele tatt. Vel, da skal jeg i alle fall prøve å gi dere ett i dag. Et hjelpemiddel til utpakkingen. Men først skal jeg lese dagens prekentekst: <br /> <br /> Dette hellige evangelium står skrevet hos evangelisten Johannes i det tredje kapittel:<br /> <br /> Det første verset var vel kjent. Det har vi lært kalles "Den lille bibel", i det verset sammenfattes det vi kristne mener er meningen i hele Bibelen. At Gud elsker oss så høyt, at han sender sin egen sønn til å forsvare oss, og til å ta den straffen vi egentlig burde ha fått, for våres synder.<br /> Men når vi pugger et enkelt bibelvers, er det lett at det blir med det, og vi har mer av andre ting å gjøre, så vi stopper der og vet ikke hvordan det ender. Når vi leser en bok må vi nesten lese alt for å få noe ut av boken. Og i dag får vi noen linjer ekstra i tillegg til det verset vi har lært oss fra før.<br /> Han som har skrevet disse ordene, vi kaller ham evangelisten Johannes, en av Jesu disipler. Han er veldig opptatt av å få fram kontrastene. Mellom vondt og godt. Mellom mørke og lys. Mellom fortapelse og evig liv. Mellom denne verden og den kommende verden. Det er dramatiske ord vi er vitne til, og kanskje litt vanskelige å skjønne.<br /> Kontrastene skal hjelpe oss til å forstå at vi står overfor et valg. Et valg om å velge side. <br /> Verden blir sett på som et mørkt sted. Noe vi kan forstå når vi tenker på krig, sult, sykdom og fattigdom. Noe sant er det. Men nå i disse dager å se Beiarn i grønt, og med stadig blomster som spretter opp rundt omkring og den stadige livsgleden som våkner ekstra opp i oss når solen skinner, så føles det litt urettferdig. Verden har både skjønnhet og mørke. Gud vet jo at verden er et flott sted å være - han har jo skapt stedet, men likevel blir det omtalt som noe tapt, noe som er mistet. Et sted hvor mørket rår. Vi kan unnskylde oss med å si at det er mange sider av en sak. Men da bryr vi oss heller ikke så mye mer med det, og undersøker ikke om det er noe sant ved det, vi har nok med oss sjøl.<br /> Jesus sier et sted at han er verdens lys. Han lyser opp de mørke stedene. Det høres som trøst. Men det kan også føles som en trussel. Lyset avslører det som er i mørket. Og valget er vårt, til å skjule det vi har gjort galt, eller til å ta ansvar for våre handlinger og be om tilgivelse. Jesu dom er ikke at vi blir bortvist på grunn av det vi har gjort galt. Men han bringer lys over det, og avslører det. Og utfordringen blir å leve i avsløringen. Det er som å stå naken og avkledd. Men ved å stå der på utstilling blir vi beskyttet av Jesus og han frelser oss. Vi blir ikledd nye klær. Det vi har gjort galt blir vi tilgitt. Og vi får et nytt liv i gave, et liv i lyset. <br /> Og i dag blir dette bildet levende ved at dere velger å konfirmere dere. Det er kanskje mange grunner dere oppgir til at dere er her i dag: tradisjon, penger eller overbevisning. Men at dere er her viser at dere stiller det til å fullføre dåpshandlingen som foreldrene deres påbegynte. I dag skal dere bekrefte dåpen, at den er rett. Og det gjøres ved at dere mottar en velsignelse og en forbønn for resten av livet deres. Fra i dag av må dere velge selv. Eller bevisst ta et eget valg. Men valgene vil det bli mange av. Dere har allerede fått en pakke å pakke opp, og dere vil få mange andre pakker også som vil være med å utvikle dere. Noen pakker ut seg selv, og noen er så vanskelige å pakke opp at du aldri vil klare å få dem opp. Men den pakken dere fikk i dåpen, gir alltid litt etter, og om jeg ikke klart å gi dere noen hjelpemidler i dag, kan det hende at dere finner noen mellom papirlagene. Men altså selv om dere nå blir konfirmert, så forsvinner ikke pakken, den vil alltid være der. Den følger dere livet ut, men dere må selv velge om dere vil pakke den ut, og stadig oppdag noe nytt og spennende. <br /> Tilslutt vil jeg synge en sang for dere, som er laga av Bjørn Eidsvåg, den heter "Du har eit liv som er verdt å leva."<br /> <br /> <br /> Ære være Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd, som var, er og blir, en sann Gud, fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div> <div class="feed-description"><p style="text-align: justify;">8.6.2003 Konfirmasjonsgudstjeneste i Beiarn kirke<br /> 1. Pinsedag<br /> Tekst for 2 pinsedag IR: Joh 3,16-21<br /> av Einar Bach Skomsvoll<br /> <br /> <br /> Konfirmasjon handler om å fullføre dåpshandlingen. Og da må vi bevege oss litt tilbake i tid. Til den dagen dere ble båret opp til døpefonten av mor, far og fadderne deres, og resten av dåpsfølget fulgte med fra kirkebenkene. Det var et ønske den gangen å føre dere inn i en tradisjon, en identitet eller en overbevisning allerede fra deres første leve år. Kanskje også å gi dere muligheten for velsignelse på veien videre. En startmarkering. En holdningsangivelse for oppdragelsen.<br /> Og så ble dere døpt, og vannet øst over hodet, i Faderen, Sønnen og den Hellige Ånds navn. Der og da ble det lagt en pakke inni dere, som dere etter hvert skulle få gleden av å begynne å pakke ut. En pakke dere aldri klarer å pakke ut helt.<br /> Noen hjelpemidler hadde dere allerede fått, eller fikk opp gjennom oppveksten. Noen hjelpemidler var vanskelige å bruke.<br /> Og nå har dere gått for presten nesten ett helt år, og kanskje fått de hjelpemidlene dere trenger til å pakke pakken nesten helt ut, eller kanskje dere ikke føler dere har fått noen hjelpemidler i hele tatt. Vel, da skal jeg i alle fall prøve å gi dere ett i dag. Et hjelpemiddel til utpakkingen. Men først skal jeg lese dagens prekentekst: <br /> <br /> Dette hellige evangelium står skrevet hos evangelisten Johannes i det tredje kapittel:<br /> <br /> Det første verset var vel kjent. Det har vi lært kalles "Den lille bibel", i det verset sammenfattes det vi kristne mener er meningen i hele Bibelen. At Gud elsker oss så høyt, at han sender sin egen sønn til å forsvare oss, og til å ta den straffen vi egentlig burde ha fått, for våres synder.<br /> Men når vi pugger et enkelt bibelvers, er det lett at det blir med det, og vi har mer av andre ting å gjøre, så vi stopper der og vet ikke hvordan det ender. Når vi leser en bok må vi nesten lese alt for å få noe ut av boken. Og i dag får vi noen linjer ekstra i tillegg til det verset vi har lært oss fra før.<br /> Han som har skrevet disse ordene, vi kaller ham evangelisten Johannes, en av Jesu disipler. Han er veldig opptatt av å få fram kontrastene. Mellom vondt og godt. Mellom mørke og lys. Mellom fortapelse og evig liv. Mellom denne verden og den kommende verden. Det er dramatiske ord vi er vitne til, og kanskje litt vanskelige å skjønne.<br /> Kontrastene skal hjelpe oss til å forstå at vi står overfor et valg. Et valg om å velge side. <br /> Verden blir sett på som et mørkt sted. Noe vi kan forstå når vi tenker på krig, sult, sykdom og fattigdom. Noe sant er det. Men nå i disse dager å se Beiarn i grønt, og med stadig blomster som spretter opp rundt omkring og den stadige livsgleden som våkner ekstra opp i oss når solen skinner, så føles det litt urettferdig. Verden har både skjønnhet og mørke. Gud vet jo at verden er et flott sted å være - han har jo skapt stedet, men likevel blir det omtalt som noe tapt, noe som er mistet. Et sted hvor mørket rår. Vi kan unnskylde oss med å si at det er mange sider av en sak. Men da bryr vi oss heller ikke så mye mer med det, og undersøker ikke om det er noe sant ved det, vi har nok med oss sjøl.<br /> Jesus sier et sted at han er verdens lys. Han lyser opp de mørke stedene. Det høres som trøst. Men det kan også føles som en trussel. Lyset avslører det som er i mørket. Og valget er vårt, til å skjule det vi har gjort galt, eller til å ta ansvar for våre handlinger og be om tilgivelse. Jesu dom er ikke at vi blir bortvist på grunn av det vi har gjort galt. Men han bringer lys over det, og avslører det. Og utfordringen blir å leve i avsløringen. Det er som å stå naken og avkledd. Men ved å stå der på utstilling blir vi beskyttet av Jesus og han frelser oss. Vi blir ikledd nye klær. Det vi har gjort galt blir vi tilgitt. Og vi får et nytt liv i gave, et liv i lyset. <br /> Og i dag blir dette bildet levende ved at dere velger å konfirmere dere. Det er kanskje mange grunner dere oppgir til at dere er her i dag: tradisjon, penger eller overbevisning. Men at dere er her viser at dere stiller det til å fullføre dåpshandlingen som foreldrene deres påbegynte. I dag skal dere bekrefte dåpen, at den er rett. Og det gjøres ved at dere mottar en velsignelse og en forbønn for resten av livet deres. Fra i dag av må dere velge selv. Eller bevisst ta et eget valg. Men valgene vil det bli mange av. Dere har allerede fått en pakke å pakke opp, og dere vil få mange andre pakker også som vil være med å utvikle dere. Noen pakker ut seg selv, og noen er så vanskelige å pakke opp at du aldri vil klare å få dem opp. Men den pakken dere fikk i dåpen, gir alltid litt etter, og om jeg ikke klart å gi dere noen hjelpemidler i dag, kan det hende at dere finner noen mellom papirlagene. Men altså selv om dere nå blir konfirmert, så forsvinner ikke pakken, den vil alltid være der. Den følger dere livet ut, men dere må selv velge om dere vil pakke den ut, og stadig oppdag noe nytt og spennende. <br /> Tilslutt vil jeg synge en sang for dere, som er laga av Bjørn Eidsvåg, den heter "Du har eit liv som er verdt å leva."<br /> <br /> <br /> Ære være Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd, som var, er og blir, en sann Gud, fra evighet og til evighet.</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p> <p>&nbsp;</p></div>