Eksentrisk? (Dette er ikke en blogg)
blogg.no » Dette er ikke en blogg » Mediebildet » Eksentrisk?
Ettersom blikket med stadig dras mot bilder av Nina Simone i avisen, på samme måte som det trekkes mot petroleumsblått i klesbutikken og fine vesker på gata, leste jeg naturligvis Morgenbladets notis om en ny Nina Simone-bok. Der stod det:
"Boken følger henne inn i musikalske suksesser og et sterkt politisk engasjement i borgerrettighetsbevegelsen, frem mot det lange fallet: psykisk sykdom og megalomani. Mot slutten ble hun eksentrisk".
Huh? Altså, i min bok kommer eksentrisitet et godt stykke før megalomani. "Eksentrisk" er jenta på videregående som plutselig går i rare hatter og speisa sminke. "Eksentrisk" er vestkantbaronen med arvet formue som gir seg hen til å samle på afrikanske biller eller eksklusive pipehoder, alt gjennom et sødmefylt slør av whisky. Jeg vil si jeg selv var rimelig eksentrisk da jeg var åtte år gammel, kom tilbake til klassen på Hokksund barneskole etter sommerferien og ble bestyrtet over at ingen ville diskutere 200-årsjubileet til den franske revolusjon med meg, som jeg selv hadde fulgt med pasjon på tv gjennom sommeren. Da Nina Simone hevdet å være inkarnasjonen av en egyptisk dronning, var hun et godt stykke forbi det eksentriske. Eller var hun det?
I januar 2008 skrev Christopher Hitchens en sprelsk reportasje i Vanity Fair om Englands eksentriske landadelskap, der han hevder at "true eccentricity requires some leisure time, and some money, for its cultivation", og illustrerer artikkelen sin med (blant annet) et bilde av markien av Bath, i fargesprakende vest, sittende i en salong sammen med kjælekrokodillen sin. Også Hitchens ser en klar forbindelse mellom eksentrisitet og megalomani, som hos Sir George Reresby Sitwell, som via et skilt på landstedet ga gjestene følgende beskjed: "I must ask anyone entering the house never to contradict me or differ from me in any way, as it interferes with the functioning of the gastric juices and prevents my sleeping at night". Jeg ser poenget, og det gjør det vel utvilsomt lettere å være eksentrisk i et vestling land som Storbritannia sammenlignet med på de mongolske stepper. Samtidig trenger man åpenbart ingen millioninntekt for å være rar. Man kommer langt med en kombinasjon av fotside frakker fra Mitt skattkammer til fire hundre kroner og den mest outrerte nipsen fra Glitter, og Amazon.com tilbyr nok av litteratur å fortape seg i samme hvilken krinkelkrok av universet man foretrekker å gjøre til sin egen lille boble.
Mitt spørsmål er heller: Hva betyr egentlig eksentrisk? Hvilken betydning kan man legge i ordet slik det brukes i det daglige? Hvilken grad og type av merksnodighet innebærer det? Hva er neste trinn på galskapsskalaen? Kjør debatt!
(Gavin Pretor-Pinney, grunnlegger av The Cloud Appreciation Society og forfatter av boken The Cloudspotter. Foto: Tim Walker/Vanity Fair).
Jeg tror ikke nødvendigvis det har noe på galskapsaksen å gjøre. Eksentrisitet har med det sosiale å gjøre, hvordan man framstår i andres blikk, galskap er noe dypt personlig. Det etymologiske opphavet gidder jeg ikke sjekke, men det finnes helt klart undergrupper som til dels flyter over i hverandre: Den forfengelige eksentrikeren, den asosiale eller sosialt isolerte (og derfor sosialt sensasjonelle) eksentrikeren, den sosialt inkompetete eksentrikeren, den selvovervurderende og tilpasningsuvillige eksentrikeren, den alkoholisert selvbedragende eksentrikeren, osv. Og selvfølgelig den begynnende sinnslidende eksentrikeren, som er særlig populær i mytologi og kunst: Betty Blue i Beneix' film av samme navn, som går fra å være sjarmerende annerledes til riv, ruskende gal; Gainsbourg, som vi snart får se fiksjonalisert på norske kinoer, fra sjarmerende opprører til ukontrollert vulgær alkoholist osv.
Når det gjelder Nina Simone synes jeg det mest oppsiktsvekkende her var at hun skal ha vært et musikalsk vidunderbarn, når hun senere i sin platekarriere så ofte sang skjærende falskt. Men det var kanskje sånn hun ville ha det? Den selvdestruktive eksentrikeren - som er en lang og begredelig sjanger i seg selv, ikke minst i kunstens og de offentlig overvåkedes verden.
Eks-sentrisk betyr jo nettopp det, når jeg tenker meg om. Utenfor (det sosiale) sentrum. En gal person blir dermed også eks-sentrisk, fanget i sitt eget, strengt isolerte sentrum. Foucault har skrevet bra om dette; oppfatningen av galskap og eksentrisitet opp gjennom historien.
Fine innspill! Jeg fikk lyst både til å se Betty Blue og kaste meg over Foucault igjen. Men likevel: Hvor går linjen mellom det vi ville omtale som "eksentrisk" og hva vi ville omtale som "sinnssykt"? Det er jo ord vi bruker i forskjellige situasjoner, om forskjellige mennesker, selv om det finnes et mangfoldig univers bak hver betegnelse. Når jeg prøver å tenke på hvordan jeg bruker ordene i praksis, tenker jeg at 1) eksentrisk er mildere, og betegner mer en slags intensitet, en nerdethet, en skylapptilstand overfor omverdenens oppfatning av deg selv og dine egne diller, mens galskap (og megalomani) er forbi det stadiet og 2) at eksentrisk på en eller annen måte er forbundet med noe kulturelt. Mannen på trikken med overdimensjonert snurrebart og underlige briller er eksentrisk. Mannen på trikken som fråder om munnen og hyler ut ukvemsord er gal. Eller?
Skillet kan f.eks. gå der. Minner likevel om at "gal" og "sinnssyk" (psykotisk) er en medisinsk diagnose som i vår tids sjargong klistres på alle mulige slags avvik, noe som i andre tider ville blitt sett på som temmelig eksentrisk.