Alarm på fødeavdelinga
Det fødes for få barn i de fleste kommunene i Vesterålen i forhold til antall døde. Dermed berges folketallet av innflytting. (FOTO: Illustrasjonsbilde/Tor Johannes Jensen)
Dersom lignende fall i fødselsraten skulle fortsette, står vi foran en befolkningsmessig katastrofe.
I fjor ble det født 56.600 barn i Norge. Det var 2.300 færre enn året før. Det er dessverre ikke uvanlig at det kommer færre nyfødte til verden. Helt siden 2009 har fruktbarhetstallene falt.
Det er i seg selv ikke holdbart på sikt. Men denne gangen er fallet i fruktbarhet – fra 1,71 barn per kvinne til 1,62 – betydelig større enn årene før. Fruktbarheten faller også i alle aldersgrupper, ifølge Statistisk Sentralbyrå.
Så store endringer i fruktbarheten er ikke vanlig, konstaterer statistikerne. Vi kan slå fast at fallet er for et jordskjelv å regne.
På kort sikt er resultatet flere utearbeidende kvinner og sparte kostnader til permisjoner og barnehager. Men lenger fram er dette en vei til undergang.
Dersom lignende fall i fødselsraten skulle fortsette, står vi foran en befolkningsmessig katastrofe. Dagens lave fødselstall vil skape ekko i veldig lang tid framover.
Det mangeårige fallet i fruktbarhet, som nå har tatt preg av et ras, er resultatet av enkeltmenneskers personlige valg.
Noen vil saktens hevde at Norge på den måten tar ansvar i en verden som er preget av global overbefolkning. Det går ikke an å tenke slik. Hvert land må arbeide for en balansert og sunn utvikling i egen befolkning.
Det mangeårige fallet i fruktbarhet, som nå har tatt preg av et ras, er resultatet av enkeltmenneskers personlige valg. Mange store spørsmål skal ha rett svar i familieplanleggingen: Er det rett tidspunkt? Hva skjer med karrieren? Har vi økonomi til det? Har vi plass til én til? Har vi ork, tid og helse? Er det trygt å føde her vi bor? Har vi et nettverk rundt oss? Får vi barnehageplass? Er det trygt for barna å vokse opp?
Summen av de enkeltes handlinger skaper store, tunge trender. Langt fra alle valg er politisk styrt, men det er mulig å justere retningen gjennom å legge til rette for familieøkonomien, arbeidsmarkedspolitikken, boligpolitikk, permisjonsordninger, barnehagedekning og tilrettelegging for barn i hverdagen.
I sum kan samfunnets behandling av barnefamilier ha enorm betydning. Så kan man merke seg at barnetrygden over år har forvitret, at egenandeler skrus opp, og at permisjonsordninger endres. I tillegg er fødeomsorgen under angrep, slik Bladet Vesterålen nylig har påpekt. Ved flere fødeavdelinger sendes nye mødre og barn heim etter svært kort tid.
Norge er ikke aleine om utfordringen. Flere asiatiske land har så lav fruktbarhet at man beveger seg mot demografisk kollaps. Det samme gjelder også land i det tidligere Sovjetunionen, og i Europa for øvrig. Utviklingen i Norge har også gått i feil retning, men nå er den alarmerende.
Samfunnet må ta tak i utviklingen øyeblikkelig. Det naturlige vil være at regjeringa uten noen forsinkelse gir en bredt sammensatt kommisjon ansvaret for å komme opp med gode forslag på alle samfunnsområder. Så må målet om å bidra til flere barnefødsler være en integrert del av arbeidet og politikken på alle samfunnsområder.