Uhelbredelig kreftsyk,jeg??: Ettertanke og empati...
Anonym 2. februar 2012 kl. 14:35
Har dere vært inne på tanken å la en kreftsykepleier e.l. snakke med Småfrøkna. Det kan bli for mange spørsmål og får ikke ungene svar, ja da blir det også galt, da lurer de enda mer. Grensen for hva man skal fortelle ungene vet ikke vi som foreldre engang, enda vi tror vi kjenner dem best, men det vet proffene.
Ida 2. februar 2012 kl. 16:31
Herregud så heldig du er!!! Jenta høres jo ut som hun ikke holder noe tilbake, men spør og graver om tankene sine.... Noen barn er bare redde inni seg, og greier ikke snakke om det de uroer seg over.
Desverre for dere er det et skikkelig vanskelig tema, og ja, barn skal være sorgløse, men verden er ikke sorgløs, og du er heldigvis der til å hjelpe henne til å takle det...og DET er jo noe!
Så stå på Synni! Hun er skikkelig heldig som har deg til mor:-)
Synni 16. februar 2012 kl. 08:33
Nei,det er ikke alltid like lett når det gjelder barn å vite hva man skal svare og ikke,men til nå har det vel egentlig gått greit...vi har kreftsykepleier i kommunen når det blir behov for litt mer hjelp til spørsmål og vanskelige problemstillinger,så vi er heldige sånn..men vi er fremdeles klare på at resultatet av sykdommen min ikke skal komme på banen enda...jeg kan fremdeles ha maaange år igjen å leve,vi vil la barna være forholdsvis sorgløse så lenge som mulig...