Bruhn forteller at overalt hvor demonstrasjonstoget gikk, sluttet folk seg til. Noen gråt, andre omfavnet hverandre i glede over at det endelig var noen som tok til motmæle mot et forhatt regime. Regjeringen hadde sendt ut et par høyttalerbiler, og disse forkynte at demonstrantene kunne gå hjem. Alle de kravene arbeiderne hadde kommet med, var allerede innfridd, ble det sagt.
Ingen tok dette alvorlig. I stedet jaget demonstrantene ut dem som kjørte høyttalerbilene, overtok bilene selv og sendte ut melding om at alle tidlig neste morgen måtte samles på Strausberger Platz ved Stalinalleen.
Neste morgen var den 17. juni. Radiostasjonen RIAS, som sendte fra den amerikanske sektoren i Vest-Berlin, hadde holdt folk i øst informert om hendelsene. De aller fleste var derfor klar over hva som skulle skje. I Øst-Berlin, men også i mange andre østtyske byer, samlet folk seg idet fabrikker og arbeidsplasser skulle til å åpne. Man regner med at mer enn én million av de i alt 18 millioner DDR-borgerne gikk ut på gatene for å protestere denne dagen. I noen timer kunne det se ut til at kommunistregimet i den østlige delen av Tyskland var i ferd med å falle sammen.