J. A. KROGHS BOGHANDEL Indeh.: CHR. B. KROGH (Rasmussen & Aarhus).
Den lille hjord « . so 4 5 % Lader de smaa bern komme til mig . Mon de er faa, som bliver salige ? Kristi himmelfarts betydning . . + Bekjendelsen af Kristus .
Det himmelske kald Broderkjærlighed kjendetegnet .
Matth. 11, 2—10: Men der Johannes i fængslet hørte Kristi gjerninger, sendte han to af sine disciple og lod ham sige: Er du den, som skal komme, eller skal vi vente en anden? Og Jesus svarede og sagde til dem: Gaar hen og forkynder Johannes, hvad I hører og ser: blinde ser, og halte gaar, spedalske renses, og døve hører, døde staar op, og evangeliet prædikes for fattige! Og salig er den, som ikke forarges over mig. Men der disse gik bort, begyndte Jesus at sige til folket om Johannes: Hvad er I udgangne i ørkenen at se? Et ror, som bevæges hid og did af vinden? Eller hvad er I udgangne at se? Et menneske, iført bløde klæder? Se, de, som bærer bløde klæder, er i kongernes huse. Eller hvad er I udgangne at se? En profet? Ja, jeg siger eder: endog langt mere end en profet. Thi denne er den, om hvem der er skrevet: Se, jeg sender min engel for dit ansigt, som skal berede din vei for dig.
3die søndag i advent. Første tekstrække.
I — Ti prækener, han var »den, som skulde komme«, at Johannes vilde, at disciplenes tvil skulde løses ved et svar af Jesu egen mund. Men nei, det har sig nok ikke saa; det er ikke saa, det fortælles. Det er nok Johannes selv og ingen mindre, som er kommen i tvil; det er nok for ingen anden end for sig selv, han vil have svaret. Johannes selv har begyndt at tvile; Johannes selv ved ikke længer, hvad han skal tro om Jesus. Havde det været disciplene og ikke ham selv, saa havde vel ogsaa Jesus, som vidste alle ting, givet disciplene svaret just som et svar til dem og ikke leget spillet med. Og då Johannes's sendebud var gaaet bort med hans svar, og han begyndte at tale til folket om Johannes for igjen at løfte Johannes op, som nu var sunken saa dybt i folkets øine med dette sit sørgelige spørgsmaal, havde han vel endnu mindre talt, som han gjorde, og mindet folket om, hvad slags mand de havde kjendt i Johannes: ikke en, der var vankelmodig som et rør, eller en, der var vek og blød; han havde vel heller kort og godt sagt, at det var ikke Johannes, som havde tvilet, det var bare hans disciple, og Johannes havde kun valgt at tage deres tvil bort paa den maade. Saa havde Jesus vel da sagt; men saa sagde han ikke. Det var altsaa Johannes selv, som var tvileren.
Ak, hvordan bliver det med menneskets herlighed, naar vi ser dette! Hvordan bliver det selv med kristenmenneskets, ja, selv med det bedste kristenmenneskes kraft! Johannes var jo efter Herrens eget ord den største af alle dem, som er fødte af kvinder! Johannes var Herrens egen forgjænger og banebryder, som alt fra sin moders liv af skulde fyldes med den Helligaand! Og saa var han ikke anderledes! Saa var ogsaa han saa ussel og svag og liden!
Han har da ogsaa en tid tvilet haardt paa, at »Josefs søn« fra Nazareth var messias. Johannes har ogsaa tvilet, han, som havde set, at Guds aand kom over Jesus i daaben, og havde hørt røsten fra himmelen: »Denne er min søn«, og derefter pegt paa ham og sagt saa sikkert, at han var det Guds lam, som bar verdens synd. Nu sender han bud og spørger: »Er du den, som skal komme, eller skal vi vente en anden ?«!
Men det er dog ogsaa trøsteligt, at selv Johannes den døber saaledes engang har kunnet tvile, og fortællingen herom er et evangelium for enhver, som kommer i ulykkelig tvil om sin herre og sit haab. Jo mer en sidder fast og hører paa denne fortælling »i fængslet«, des mer viser den sig at være, som den skulde: »et godt budskab«; for, om nu ogsaa du skulde komme til at tvile ikke paa mindre end paa selve Herren din Gud, og din tro begynder at vakle og din kristendom at skygges bort, saa fortvil dog ikke: du er ikke endnu forkastet! Det er endnu ikke nødvendig merkerne derpaa, som viser sig hos dig;
har selve »brudgommens ven« gjort før. Derfor er det ogsaa trøsteligt at høre dette om Johannes. Som du har det nu, saa har selve Johannes den døber engang havt det før.
Men vær ikke daarlig! Kom nu ikke paa det, at du kanske" endog vil gjøre dig til af din tvil, siden du deri ligner selve Johannes den døber! Det ser man ikke saa sjelden i verden, at en daare mener, han ligner de store mænd, naar han kopierer deres skrøbeligheder og feil. De store mænd er ikke store ved sine feil, men trods sine feil, og du ligner ikke Johannes, Guds største mand, i hans storhed ved at ligne ham i at tvile; thi Johannes var ikke stor, da han tvilede. Da var han liden og ulykkelig, og kan du ikke ligne ham i andet end i tvilen, saa er det ikke Johannes, du ligner, men den elendige usseldom, som der er nok af i verden. Skulde det være nødvendigt at sige dette? Desværre, der er mangen daare, som, naar han har faaet fat i tvil om Kristus og hans ord, mener, at nu gaar manddommen op i ham, nu svulmer han mod modenhedens fylde. Og saa sætter han sig i domstolen med sin skrale forstand og sit syndige hjerte, og alt skal frem til dom, selv Kristus og hans mænd! Men en kristen behøver ikke dette at siges.
i ham. Han vilde bøie sig i ydmyghed, han vilde reise sig i strid; han vilde ikke slippe fra sig saa let den, som før ikke har sluppet ham, og som var hans lyst og liv. Er dette underligt?
meget godt, og du vilde blive skamfuld for dig selv i din sjæl. Og du vilde heller ikke være saa villig og snar til at give disse ulykkestanker indgang og rum. Var det derimod en, som du bare saa løst havde hørt noget godt om og bare saa paa afstand havt en uprøvet tillid til, en, som du selv hidtil aldrig havde kjendt og aldrig selv lært at elske, og du nu fik høre andet om ham, da blev du kuns »ubehagelig berørt«, og saa blev han dig, uden strid, en helt anden; thi hvad kom han dig ved? Hvad havde du mere med ham? Men saa er det ikke bare med mennesker; saa er det ogsaa og end mere med Kristus.
tænkte dig ham før, naar du før iblandt tænkte paa ham? Han var dog i virkeligheden egentlig aldrig i dine tanker, i de tanker i dig, som gik ud i livet og kundgjorde sig i din gjerning. Han var dig en fremmed Herre, hvad kom han dig ved? Og dog var han alligevel i sit fald en faldende storhed, en magt fra gammelt, som du kunde kjende dig stor ved at være med at fælde, om det saa kun var i dig selv og for dig selv; thi vel var han dig en fremmed Herre, men han var dig dog en Herre, og det vilde ogsaa være godt at komme undaf hans knugende aag. Saa kan tvilen fornemmes af den, som stod med den ene fod indenfor Kristi huses dør, men ellers med hele kroppen udenfor.
Hør det, alle I, som har troen svævende mellem liv og død: naar tvilen kommer, saa vid, at det er ilde, at det er ulykkeligt, at det er skammeligt og syndigt med eders tvil. Bliv derfor ydmyge og smaa ved eders tvil, ikke stolte og store; thi det er ikke noget at være stolt af. Men tvilen sidder tidest i de stolte aander, de med de høie øine. Men Gud staar de hoffærdige imod; han skal udblæse deres lys og forhærde deres hjerte. De skal blive »forfængelige i deres hjertes tanker«. Han skal sende dem kraftige vildfarelser, saa de skal tro løgnen, give sig til den og forgaa i den (2 Thess. 2, 10. 11).
Ak, nu kommer de over os med »videnskabens sikre resultater«! De kommer over os med historieforskningens resultater:
fabler og digt. De kommer med naturforskningens sikre resultater: de hellige Guds mand har havt en forstand paa verdens tilblivelse og styrelse som enfoldige børn. De kommer med den opløsende kritik: de hellige Guds mænd, som talede (og skrev), drevne af den Helligaand, forvirrer og modsiger hverandre med digt og dumhed. Skulde vi selv ikke længer kunne svare, saa bøier vi vore hoveder, men løfter dem igjen og siger: »der skal dog kunne svares; der kommer løsere ogsaa af disse gaader, om vi ikke kan«. Og naar natten vælder over os, og solen er gaaet ned, sidder vi og venter paa dagen, paa ny dag med nyt solskin, med renset luft og frisk dug. »Der blev aften, og der blev morgen«, det hændte, Gud ske lov, mer end én gang ogsaa i troens verden! Det har hændt og skal hænde igjen, om ikke vi oplever dagen paa jorden. Da skal det, som var sandt i alt det, der trængte sig saa haardt ind paa vor tro, fremdeles være sandt; men Herrens ord skal ogsaa være sandt, og det skal være sandere end før, fordi det er fuldere forstaaet, og det skal have fortrængt alt hint, som var usandt, og Gud skal igjen alene være høi paa den dag; thi saa har det gaaet før.
Lad videnskaben komme, som den vil, og være Lucifers tjener saa meget den vil, være, som han, en lysbærende stjerne og dog en falden engel: »det, som vi har hørt, det, som vi har set med vore øine, det, som vi har skuet og vore hænder følt paa, nemlig om livsens orde (1 Joh 1, 1), det skal den ikke med al sin magt tage fra os. Ial vor sjælenød, i al vor tvilejammer vil vi gjøre som Johannes, da han anfegtedes: vi sender vore bud til Kristus og spørger ham. Han svarer til opreisning for enhver, som hører hans svar og gjør derefter; thi han er verdens lys, og den, som følger ham, skal ikke vandre i mørket, men have livsens lys, som han selv har sagt (Joh. 8, 12).
Johannes vendte sig med sine tvil til Jesus selv. Vi kan nok forstaa, at det maatte ikke falde Johannes let at gjøre Herren et saa usømmeligt spørgsmaal som dette. Men ogsaa vi maa hen til Herren selv, naar tvilen paa ham kommer. Hen til ham og ind for ham med ydmyg bøn, med den ulykkeliges og den syndendes ydmyge bøn om hjælp, om lys i dette mørke. Da Peter skulde gaa paa havet, og troen sank, da raabte han i sin nød til Herren, og Herren stod ved hans side, klar af ansigt, fast paa fod, bøiede sig ned og drog ham op: »Du lidet troende, hvi tvilede du?« Det, som reddede Peter, vil ogsaa redde dig. Gjør ikke, som desværre mange gjør: naar der er kommen tvil op i hjertet om Herren, saa har han faaet sin sidste bøn; efter mange halvdøde bønner er nu den sidste død. Gjør ikke, som mange gjør: naar deres øine har lært at se med mistillid til Guds ord ; da tages det ikke mer i haand.
Johannes; thi det vil han have sagt enhver tviler, som beder om lys: »Gaar hen og forkynder Johannes de ting, som I hører og ser: blinde ser, og halte gaar, spedalske renses, og døve hører, døde staar op, og evangeliet prædikes for fattige. Og salig er den, som ikke forarges over mig«.
Det, som Johannes's disciple hørte og saa, de visse og uimodsigelige ting, dem skulde disciplene fortælle Johannes tilbage: blinde fik sit syn igjen, døve sin hørsel, spedalske ren og sund krop, halte ret og let gang, ja, selv de døde stod op, alt bare paa et ord, bare paa et vink, bare paa en haandspaalæggelse af ham; fattige kjendte sig rige, sorgfulde kjendte sig glade. Dette var visse tegn, som de nu havde hørt og set.
Ja, det, som vi har hørt og set, — lad ikke nogen komme og bortdisputere og bortforklare for os endog det! »Om I da end ikke vil tro mig, saa tror dog gjerningerne«, siger Jesus, vor Herre (Joh. 10, 38). Lad os i alle fald give ham den ret, som hvert menneske faar: lad ham faa dom efter hans gjerninger! Lad det dog ogsaa være ret for kristendommen, som er ret for alt: at hvert træ skal kjendes paa sin frugt!
Det skal de ikke komme og tage fra os med al sin videnskab og med alle sine resultater, at der aldrig har været den magt i verden som kristendommen til at læge livets brøst, til at rense og løfte, til at gjøre hellig og lykkelig. Ingen saadan! Vi skal ikke tale om hedenskabet blandt de vilde og halvvilde folk, som kristendommen nu træder isteden for; der er det jo aldrig at tale om for udisputerlig klarhed. Men lad os se paa hedenskabet i det gamle Grækenland og det gamle Rom, og ikke paa det, som var blevet modent i sin fordærvelighed, da kristendommen kom til det, men paa det romerske og græske hedenskab i dets fulde skjønheds glans, i dets krafts herlighed, paa det »klassiske« hedenskab i alt dets trylleri. Der skal ikke noget øvet øie til at se de mørke skygger, de store pletter, de dybe saar, de onde bylder paa hint »humane« folkeliv og selv paa den ædleste hednings liv. Men i særdeleshed og allerhelst, lad os se paa det nye hedenskab, det, som ikke kristendommen har afløst, men som selv vil afløse kristendommen, paa den ud over kristendommen komne verdensbetragtning, paa den fra kristendommen »fremskredne« livsopfattelse og paa dens — livsførelse! Er de uklare, merkerne paa, hvad dette nye hedenskab er, hvad det kan, og hvad det ikke kan? Det kan ikke frelse en sjæl; det kan ikke hellige den i livet, det kan ikke trøste den i døden; men faa et menneske til at fordærve sig i livet og tilintetgjøre sig i døden, det kan det! Det kan ikke skjule sit væsen i virkeligheden; det kan ikke engang skjule det i sin digtning, naar den er bare nogenlunde, hvad den vil være: »realistisk« sand. Disse nye mønstre kan ikke være mønstre. De har allesammen pletterne paa sig og dødsgiften i sig;
Det, vi har hørt og set, vil vi beholde. Ingen skal faa os til at tvile paa, at det egteskab er mest, som et egteskab skal være, hvor mand og hustru er kristne, og at det er det des mer, jo mer de er kristne, — at det familieliv er mest, som et familieliv skal være, hvor børn som forældre opfylder sine pligter »i Herrens frygt«, —at det husliv og det samfundsliv i det hele er det bedste, det hyggeligste, det lykkeligste, hvor Kristus raader, og i samme grad godt at være i, som kristendommen faar være i det. Det skal staa fast som det, vi har hørt og set.
En kan nok bære uden suk og klage baade livets tryk og dødens smerte. En kan nok bære det med mandens kraft, med mandens stolthed og med visheden om, at det er naturens orden og skjæbnens vilje, og at det ikke kan blive anderledes; men stemningen og fornemmelsen er en helt anden, end naar en lider som en kristen, med kristen tro og hengivelse. Fornemmelsen i hedningens sjæl, udtrykket i hans ansigt er helt anderledes end hos den kristne, naar han taaler verdens trængsel efter Guds vilje og bærer sin Herres kors. Hos ham er det ikke bare fasthed og standhaftighed; men midt i sukket og klagen, som han ikke unaturlig behøver at bide i sig, er der hos ham en hengivelse, som gjør det ikke saa tungt, ja, en villighed og glæde, som gjør det let. Der kan jo heller ikke være tvil om, at det maa falde lettere og i det hele have sig paa en anden maade, at give sig hen i den himmelske Faders vilje, som vil os vel, end at give sig hen i skjæbnen, som intet vil, fordi den intet ved.
korset, Frelser, som er dit;
skuer øiet fro og frit.
Ja, det har sig paa en ganske anden maade med »Kristi kors« end med »skjæbnens slag«. Og er det saa i livets trængsel, er det endnu mere saa i dødens trængsel. En hedning, ogsaa en nymodens, kan dø med ro; men at dø med fred er noget andet. Han kan dø uden sorg, fordi jorden ikke har mere, som kan lokke ham; men at dø med glæde, fordi en nu ser sit maal i himlens sale, er noget andet. Han kan ligge stille og taus mod døden, som nærmer sig; men at juble mod den er noget andet. »At udøse aanden som tynd luft« (Visd. 2, 3) til evigt ophør er noget ganske andet, end at øinene lukkes mod lyset, hvori Gud bor, og hjertet brister i bønnen:
Døm kristendommen efter de. kristne, de forrige tiders som nutidens, og døm hedenskabet efter hedningerne, det nye hedenskabs som det gamles; thi der er ingen forskjel. Se paa disse trærs frugter! Men idet du dømmer kristendommen efter den kristne, saa døm ikke saa, at du giver kristendommen skylden for det, som det syndige menneske har skylden for! Kristendommen er en fra himlen kommende aandsmagt, høi og hellig og ren; men mennesket, som den kommer til og virker paa, er lavt og syndigt og urent. Dem kristendommen efter, hvad den har kunnet gjøre et menneske til trods det, at det er et syndigt menneske, og døm den usle, faldne natur efter, hvad det syndige menneske endnu kan gjøre, trods den himmelske frelse har traadt det nær! Døm ikke kristendommen, efter som du synes at se kirken. Kirken er kommen af verden; derfor er den verdslig trods Kristus, som arbeider i den med sin aand og sit ord. Bryd ned Kristi kirke, saa skal du faa se følgerne! Slaa ud medicinen, jag lægerne bort, riv ned hospitalet, saa skal du faa se, hvad huset var til, mellem alle de døende og døde!
Altsaa: Kan vi ikke tro Kristi ord, saa lad os dog tro hans gjerninger, dem, som enhver af os har hørt og set. Nok skulde det være, hvor lidet en enkelt ogsaa har hørt eller set!
Dette er ogsaa vist: af alle dem, som er døde mod hint evige tilintetgjørelsesmørke, har ingen i sin dødstime takket den, som førte dem til denne mørke tro, eller i døden glædet sig over, at de kom til den anskuelse. Eller kjender du nogen slig, som du kunde nævne? Eller tror du, at du nogensinde vil kunne komme til at kjende nogen, som vilde gjøre saa? Er det ikke umuligt paa forhaand? Men jeg kjender mange og du vel ogsaa nogle, som døde i sin kristne tro med tak til den, som gav dem den først, eller, om det ikke kom for tanken, mange, som ligetil dødskampen og helt inde i den takkede enhver, som endnu rakte dem deraf og kvægede dem dermed. Jeg har hørt, og jeg tænker ogsaa, du har hørt mangen døende takke Gud for sin kristne tro som det eneste, han nu havde tilbage at støtte sig til, som det eneste, men som ogsaa var nok, nok selv nu, da alt andet var som intet.
Til slutning vil vi høre de ord, som Jesus »paa samme tid« har sagt: »Jeg priser dig, Fader, himmelens og jordens herre, at du har skjult dette for de vise og forstandige og aabenbaret det for umyndige. Ja, Fader; thi saaledes var det behageligt for dig. Alle ting er mig overgivne af min Fader, og ingen kjender Sønnen uden Faderen, og ingen kjender Faderen uden Sønnen og den, hvem Sønnen vil aabenbare det. Kommer hid til mig, alle, som arbeider og er besværede, og jeg vil give eder hvile« (Matth. 11, 25-—28).
Lad os da komme til ham! Lad os ogsaa komme, naar vi arbeider og er besværede med de tunge tvil, saa vil han give os hvile ogsaa for dem; thi ogsaa for dem giver han hvile. Amen.
iI. DEN LILLE HJORD.
Luk. 12, 32—34: Frygt ikke, du lille hjord! Thi det er eders Fader behageligt at give eder riget. Sælger, hvad I har, og giver almisse! Skaffer eder poser, som ikke bliver gamle, et liggendefæ, som ikke forgaar, i himlene, der, hvor tyve ikke kommer, og møl ikke fordærver! Thi hvor eders liggendefæ er, der vil og eders hjerte være.
Søndag efter nytaar. Tredie tekstrække.
LA ikke, du lille hjord; thi det er eders Fader behageligt at give eder riget«, — disse ord har Jesus nærmest udtalt til sine tolv apostle, som i hans erinde skulde oprette og udbrede Guds rige paa jorden. Og som de stod der for ham, da han udtalte ordene, var de i sandhed »en liden hjord«, der syntes at have al grund til at frygte ved tanken paa den opgave, som forelaa dem. Tolv fattige, ringe, ulærde, efter meneskeligt syn kun almindelig begavede og udstyrede mænd skulde gaa til en gjerning, som man fornuftigvis ikke kunde kjende noget menneske istand til at magte! Tolv fiskere fra Galilæa skulde gaa ud over alle lande med et budskab, der var jøderne, deres eget folk, som de skulde gaa til først, den største forargelse, de kunde høre. Naar de tilstrækkelig havde forkyndt det for dem og ophidset dem til den heftigste forargelsens vrede, skulde de derefter gaa til grækerne og videre til de andre hedenske folk med den samme forkyndelse om den korsfæstede nazaræer, der var død for al verdens synd og opstanden til al verdens retfærdiggjørelse. De skulde gaa ud i al verden med denne prædiken, som var jøderne det forargeligste og grækerne det daarligste og uforstandigste, de kunde høre. Og dette, som var det forargeligste, de egenretfærdige jøder kunde høre, nemlig om en korsfæstet messias, som de skulde frelses ved at tro paa, og som var det daarligste, de selvkloge grækere kunde høre, nemlig om en, som var død og dog skulde leve med gjenopreist legeme, og leve til at gjøre alle døde levende igjen med sig, — dette, denne prædiken om den korsfæstede Kristus vilde ikke bare faa lov til at høres en døgnets stund ved siden af andre forkyndelser, som kunde findes paa af de mange forunderlige, paafundssyge mennesker; men denne lære vilde fortrænge al anden lære og gudsdyrkelse og være den eneste rette. Den vilde afskaffe Mose lov og nedbryde Salomos opreiste tempel. Den vilde udslette forskjellen mellem Guds udvalgte folk og hedningfolkene. Den vilde have jøderne til at anerkjende hedningerne, der for dem var som hundene. Den vilde have grækerne og romerne til at anerkjende jøderne, der for dem var en menneskehedens skjændsel, et skjeldsord.
selv. Den lære, de skulde forkynde, vilde omstyrte ned til grundvolden hele den mægtige romerstat, som raadede lige til jordens grænser, saa vidt folk var kjendt. Den vilde omstyrte meninger og opfatninger og forfatninger, gudsdyrkelser og samfundsformer og samfundsforhold over hele verden og grunde et nyt rige paa ruinerne af alt det gamle, og dette nye rige skulde saa selv være til evig tid og have en henrettet jøde, en korsfæstet nazaræer til guddommelig Herre!
Disse tolv ringe mænd skulde løse denne opgave, som oversteg! al menneskelig kraft, og dette skulde de begynde paa, just naar deres mester og herre var død korsdøden som den usleste forbryder, hvis dom var fældet af jødernes høie raad og udført af den romerske øvrighed! Det var ikke underligt, om de, da tiden kom, med frygt saa ud mod sin givne gjerning, sin foreliggende opgave, naar de da tænkte over sagen, som den, menneskelig set, stod. Ja, havde de kjendt ret til vanskelighederne, saa havde de vel aldrig villet gjort noget forsøg engang, noget fortvilet og vanvittigt forsøg; thi med hvad magt skulde de udbrede riget? Skulde det være med ild og sverd, med ny og overlegen krigskunst, med uovervindelige krigshære, som Alexander i sin tid og som romerne? Eller skulde det være med kundskabens og dannelsens uimodstaaelige magt, de skulde gjøre det, saaledes som grækerne havde seiret? Ak nei, det skulde være som »den lille hjord«, som nogle faa vergeløse, enfoldige faar!
2 — Ti prækener.
ud blandt jøder og hedninger til sin livsens kamp, som faar blandt ulve!
Der havde de da nærmest for sig farisæerne og sadducæerne og ypperstepresterne og jødernes høie raad og templets vældige mure og alle den udvortes gudstjenestes stengangne former, — hvordan skulde de overvinde alt dette? Derefter havde de saa Pontius Pilatus og Herodes Antipas og keiser Tiberius og alle de romerske guder og synder og laster, — hvordan skulde de overvinde alt dette?
Alligevel, da stunden kom, bar det frem. Som der stod hos profeten: »De løb og blev ikke trætte, de gik og blev ikke mødige«. Gjennem forfølgelser, gjennem hudstrygninger, gjennem fængsler bar det frem. Det bar frem over omstyrtede afgudsbilleder og forladte templer. Det bar frem, til Jerusalem laa øde, og til Kristi foragtede kors stod øverst af alt, som var høit, selv i Rom. Det bar frem, til prædikenen om den korsfæstede var hørt og troet længer ud, end endog selve romerkeiserens befalinger havde rukket. Det er et stort Guds under at se kristendommens udbredelse og seiersgang gjennem verden, gjennem foragt. og had og forfølgelse og trods al livsens modstand baade fra de ringe og de mægtige, — helt fra hine tolv begyndte paa det og ligetil nu, da hver af de tolv er blevet til ligesaa mange titusinder, der forkynder det samme budskab til de tjerneste folk, længst mod nord og længst mod syd, længst mod vest og længst mod øst, med udgang fra Jerusalem og fra hvad de tolv begyndte. Vi ser det, naar vi ser ud over de svundne tider og ud over verden: det har virkelig behaget Faderen at give hin lille hjord riget!
Og alligevel er den fremdeles den lille hjord; thi ogsaa nu, efterat riget er blevet saa stort og omfatter saa mange millioner, er det alligevel endnu altid »den lille hjord«. Paa hvert enkelt sted er Kristi sande disciple endnu kun en liden hjord, faa i tal, ringe i kraft. Vantroe og spottende verdensmennesker er der i mængde omkring dem, hyklere og skinhellige er der nok af midt iblandt dem. De sande, egte og rette kristne er endnu en liden hjord, der synes med nødvendighed at maatte gaa tilgrunde, som en liden baad synes at maatte gaa tilgrunde paa et oprørt hav mellem store, skummende bølger. Men de skal blive bevarede; kirkens lille skib skal ikke forgaa.
Ligesom Jesu sande menighed i det hele, spredt, som den er over verden, med verdens foragt og fiendskab omkring sig, er en liden, som det synes forsvindende, men dog altid fremkommende, overblivende, overvindende liden hjord, saaledes er det ogsaa med hver enkelt inden menigheden. Det synes saa umuligt for hver enkelt at komme frem. De skal række frem til Guds hellige himmel; de skal kjæmpe sig ud af fristelse, af forførelse, af synd. Det synes saa umuligt for enhver. Verden er ond, og hjertet i en selv kjendes endnu værre. De urene lyster, de syndige tanker forfølger gudsbarnet og gudslivet utrætteligere, end jøderne og hedningerne forfulgte de kristne fordum. Mangen gang kjender en sig ganske træt, synes ingen kræfter have tilbage, vil give sig sløvt og fortvilet over. Mangen gang synes Faderen i himlen ingen omsorg at have for en længer, ingen agtpaagivenhed at vise paa ens store nød, ingen kundskab at have om, hvor en vandrer. Men fremdeles siger han, som er den lille hjords store hyrde, dens overmenneskelige kraft, dens guddommelige hjælp, og som trods alt, hvad der kan se anderledes ud, er med alle dage indtil verdens ende: »Frygt ikke, du lille hjord; thi det er eders Fader behageligt at give eder riget!« Og det gaar fremover igjen med hans hjælp; »han giver«, som profeten siger, »den trætte kraft, og den, som ingen kræfter har, giver han stor styrke. Og ynglinge vorder trætte og mødige, og unge karle snubler. Men de, som bier efter Herren, faar ny kraft, løfter vingerne som ørne; de løber og bliver ikke trætte, de gaar og bliver ikke mødige«. Saaledes hjælper Herren sine. Saaledes vil han hjælpe hver enkelt, som oprigtig kjæmper ; saaledes vil han hjælpe hele sin hjord og sin menighed under fuldbyrdelsen af dens opgave, som til den ene side er verdens overvindelse til lydighed under troen og til den anden side er dens egen altid fuldkomnere hengivelse og altid villigere underkastelse under ham, som er dens herre, dens frelser, dens styrke og dens seier, dens retfærdighed, helliggjørelse og forløsning.
Men hvad er saa kravet, som stilles til denne lille hjord, der ikke behøver at frygte trods dens fienders frygtelighed, trods dens egen svaghed? Hvad er kravet paa Guds side til denne lille hjord, som det er Faderen behageligt at give riget? Hvad forlanges der af den, og hvad er det, som maa gjøres for at kunne høre til den? Det har Jesus ogsaa udtalt i det følgende af vor tekst, naar han siger: »Sælger, hvad I har, og giver almisser! Skaffer eder poser, som ikke bliver gamle, et liggendefæ, som ikke forgaar, i himlene, der, hvor tyv ikke kommer til, og møl ikke fordærver! Thi hvor eders liggendefæ er, der vil ogsaa eders hjerte være«.
Det, som han hermed mener, er et sind, der er løst fra verden og dens forgjængelige goder, der er vendt fra verden og vendt mod himlen, et hjerte, som har sine skatte der og ikke her, en sjæl, som er fyldt af tanken paa det tilkommende, som ikke er optagen og bunden og fængslet af det nærværende, som giver fra sig af den nærværende forgjængelige rigdom og samler til sig af den tilkommende evige. Dette er grundkravet: en saadan sjæl, et saadant hjerte og et saadant sind. Kravets efterkommelse udvortes og i det enkelte vil afhænge af tid og omstændigheder. For apostlerne gjaldt det ogsaa udvortes at skille sig fra alt, for i fuld frihed og uhindret af alle jordiske baand at give sig hen til sin apostoliske gjerning.
vortes ytre sig anderledes, endog til det modsatte, til ikke at skille sig ved, men at beholde og forøge den jordiske rigdom; men hvorledes det er hermed i det enkelte tilfælde, overalt kræves, at hjertet er løst fra det jordiske, at det jordiske beholdes eller gives, eftersom Gud vil, og eftersom ens kalds og pligters opfyldelse forlanger det. Det jordiske gods kan hjælpe og støtte; det jordiske gods kan tynge og hindre. Der kræves overalt et hjerte, som er givet til Herren, saa at dets tanker er rettede paa Guds rige i en og udenfor en, saa at det med sin kjærlighed er i himlen, hvor det har sit rette liggendefæ og de rette uforgjængelige skatte, sin sande eiendom.
Men der er ogsaa et andet punkt, som ikke maa oversees i disse Herrens ord om, hvad der kræves for at høre til hans lille hjord. Det er, hvad han nævner først og udtrykker saaledes: »giver almisse«, — »sælger, hvad I har, og giver almisse !
Det andet, som kræves — egentlig altsaa det første eller nærmeste —, er et kjærligt, medfølende og barmhjertigt sind ogsaa ligeoverfor menneskene og deres jordiske nød. Altsaa, tilsammentaget, den kjærlighed til Gud, som vil ofre for ham, og den kjærlighed til menneskene, som heller ikke vil spare sit gods for dem, naar de er i nød.
Dette er kravet, og dermed er da ogsaa givet prøven paa, om en hører til Herrens lille hjord, der tilsidst skal faa riget og det liggendefæ i himlen, som ikke forgaar.
Vi faar ved denne prøve gaa ud ifra, at vi af naturen ikke har det sind og hjertelag, som kræves, ligesaalidt som vi af naturen hører til Herrens lille hjord, men til den store hjord, som er lig vildfarende faar over alle bjerge. Af naturen vil enhver af os gjerne beholde alt det jordiske, som en kan samle, eller han vil bruge det i egennytte og til syndige ting; men Herren kræver villighed til at give det fra sig i næstekjærlighed og ikke beholde eller bruge det i egenkjærlighed. Et menneske vil af naturen helst bare tænke paa sig selv og paa det jordiske og det nærværende, men man skal tænke ogsaa paa andre og tænke paa det himmelske og det tilkommende ved benyttelsen af, hvad man har. Deri skal kjærligheden til Gud og til næsten aabenbare sig; thi ligesom det er Kristi disciples ene kjendetegn, at de har sit borgerskab i himlen, saa er det det andet, at de, mens de er i verden, har indbyrdes kjærlighed, — og »i broderkjærligheden kjærlighed til alles, som apostlen siger.
Det er altsaa ikke noget, som giver sig af sig selv eller kommer af sig selv, at høre til den Herrens lille hjord, der ikke behøver at frygte, fordi det er deres Fader behageligt at give dem riget. Den, som ikke hører til »naadens rige«, med kamp og trængsler her, fremfor alt med den kamp, som en maa kjæmpe med sin egen jordiske, selviske natur og taale trængslen deraf, — den, som ikke saaledes hører til Guds stridende og lidende kirkehjord, kan ikke høre til den seirende og triumferende eller til den hjord, som skal faa riget, herlighedens uforgjængelige rige.
Altfor mange er de, som skaffer sig poser, der bliver gamle, og som samler i dem et liggendefæ, der forgaar. Derfor maa de selv ogsaa forgaa og blive fattige i døden ; døden er den tyv, som stjæler, og det møl, som fordærver for dem, hvad de eiede i livet. Og det vil vise sig i døden, som det alt viste sig i livet, at hvor liggendefæet er, der er ogsaa hjertet. Naar en ubønhørlig maa skilles fra det altsammen, er der bare igjen et evigt savn, en evig sorg, — hvis dette forgjængelige var al ens rigdom, hvis det var ens rigdom.
Dette er idag Herrens ord til os paa den første søndag i det nye aar. Enhver, som vil leve for ham og kjæmpe for det evige rige, skal han ikke lade uhjulpen i det nye aar; men det skal lykkes trods alt, som synes at ville stille sig uovervindeligt i veien. Enhver, som bare ærlig vil, og som ærlig dertil søger Guds hjælp, skal blive hjulpen. Bliver saa dette hans sidste aar paa jorden, da fortsættes livet for ham i himlen. Har han været fattig paa jorden, skal han. da blive rig i himlen, og var han rig paa jorden og maa i døden skilles fra meget forgjængeligt gods, skal han straks der faa meget mer end alt, han her forlod. Gud give os da den rette tro, det levende haab og den sande kjærlighed !
Lader de smaa born komme til mig.
Mark. 10, 13-—16: Og de førte smaa børn til ham, forat han skulde røre ved dem; men disciplene truede dem, som bar dem frem, Men der Jesus saa det, blev han vred og sagde til dem: lader de sman børn komme til mig og forhindrer dem ikke! Thi Guds rige hører saadanne til. Sandelig siger jeg eder: hvo, som ikke annammer Guds rige som et lidet barn, skal ingenlunde komme ind i det. Og han tog dem i favn og lagde hænderne paa dem og velsignede dem.
iste sondag efter hellig tre kongers dag. Tredie tekstrække.
I sin fortælling af denne begivenhed siger Lukas udtrykkelig, at det var spædbørn, som mødrene kom med til Jesus; »bréfe«, kalder han dem paa græsk, og det er et ord, som aldrig bruges om større børn.
De førte altsaa spæde smaabørn til ham, »forat han skulde røre ved dem; men disciplene truede dem, som bar dem frem«. Disciplene vilde forhindre det og viste dem, som kom med børnene, tilbage med haarde ord. De tænkte vel, som rimeligt var, at Jesus kunde have mer end nok med de voksne, om man ikke ogsaa plaged og bemøied ham med børnene, — noget, som der efter disciplenes mening heller ikke kunde være mindste nytte i, siden de jo, disse bitte smaabørn i alle fald, slet intet forstod, hverken af hvad han sagde eller af hvad han gjorde.
Men hvorledes optog nu Jesus det? Lukas fortæller, at Jesus, da disciplene saaledes truede mødrene, kaldte disse, det vil sige mødrene, hen til sig, — og Matthæus fortæller, at han sagde: »Lader de smaa børn i fred og hindrer dem ikke i at komme til mig!« Ja, Markus siger endog, som vi hørte, at »der Jesus saa det, blev han vred og sagde til dem: »Lader de smaa børn komme til mig og forhindrer dem ikke!« Han blev vred! Han, som var sagtmodigheden selv, og som aldrig blev vred, han blev nu saa harm, og han blev harm paa sine egne disciple, de, som dog havde gjort, hvad de gjorde, i den bedste hensigt! Var det da synd, det, de havde gjort? Ja, en maatte tro, at han endog saa i det en stor synd, noget rigtig ilde, siden han blev vred, siden han blev vred! Det var dem uforstaaeligt, at det skulde være noget galt, at forhindre dette. Og saa angav han grunden til sin vrede, til at disciplenes adfærd var saa rent forkastelig, nemlig at Guds rige hørte saadanne børn til, og han sagde og tillagde, at dersom nogen, disciplene altsaa eller andre voksne folk, ikke annammede Guds rige som et lidet barn, paa samme vis som et lidet barn, saa skulde de ikke, ikke engang de, altsaa apostlene, som han selv havde.udvalgt, og som havde fulgt ham og forladt alt for hans skyld, ikke engang de skulde da faa saa meget som komme ind i Guds rige! Og med sterkt eftertryk og en alvorlig bekræftelse af sine ord sagde han det. »Sandelig«, sagde han; de skal ikke.
som forstenede, stod og saa paa det, det ene lille barn efter det andet af mødrenes arme og trykte dem til sit bryst og lagde sine hænder paa de smaa hoveder og velsignede dem. Saa inderlig og hjertelig velsignede han dem; det vil Markus have udtrykt med det græske ord, han her har brugt.
Det kan vel ikke være tvilsomt, at her maa der skjule sig en hemmelighed, som det er af største betydning at blive alvorlig opmerksom paa. Vi forstaar det baade "af Jesu vrede og af denne hans omstændelighed, af denne hans demonstrerende adfærd. Vi forstaar, at her har Herren gjort noget, som med kjendsgjerningens høie og utvetydige tale skal tilbagevise tanker og fordømme handlinger, som ikke bare dengang kom frem hos hans disciple, men som altid igjen vil kunne komme frem i hans menighed, saa længe Guds rige er i sin udvikling paa jorden, og saalænge der endnu er selvkloge og kortsynte, ikke at tale om helt verdslige mennesker deri. Her er noget, som det er vigtigt at gjøre, noget, som det er farligt at forsømme; thi med denne sag maa det fremdeles have sig, som det da havde sig, og den herre Jesus er ganske vist ogsaa fremdeles, som han var. I syn og i sind, i alt, hvad hans væsen og opfattelse angaar, er han den samme igaar og idag og i al evighed.
harmfulde vrede, med det er det ogsaa som før, nu, da han er paa himlens trone, som før under hans vandringer i Israels land. Vrededes han dengang paa dem, som vilde forhindre børnene i at komme til ham, vrededes, selv om de gjorde det i bedste mening, ja af kjærlig omsorg for ham personlig, saa vredes han visselig endnu paa dem, som gjør det samme, selv om de ogsaa skulde gjøre det i bedste mening og efter bedste skjøn. Endnu mere vredes han da, om de ikke skulde gjøre det i bedste mening og efter bedste skjøn, men tvertimod gjøre det af ligegyldighed for ham, ja kanske endogsaa af modbydelighed for ham og af had til ham.
»Lader de smaa børn komme til mig og forhindrer dem ikke!« Det har han sagt, og det siger han.
Men hvordan skal det nu gaa for sig, at vi lader de smaa børn komme til ham? Naar det gjælder større børn, kan det forstaaes, hvad vi skal gjøre; men hvad skal vi gjøre, naar det gjælder saadanne som dem, hine mødre førte til ham, og som evangelisten Lukas kalder »bræfe« eller spædbørn? Gjennem nogen slags kundskabsmeddelelse til bevidst tro paa ham og klar tanke kan det jo ikke ske med saadanne børn. Ligefrem kan de jo heller ikke bringes til ham, saaledes som hine mødre dengang bragte sine spædbørn til ham; hvorledes skal det da ske? Skal det bare ske ved forældrenes eller andres forbøn?
Jesus sagde, at disciplene forhindrede børnene i at komme til ham, idet de forhindrede mødrene fra den ydre handling at bære dem frem til ham. Forældrenes, navnlig mødrenes forbøn, at de bar sine spæde børn frem i sine bønner, havde altsaa ikke kunnet erstatte, hvad de havde tabt ved det, som disciplene hindred dem i at faa til sine børn, naar ikke deres børn kom hen til Jesus personlig, kom i hans arme og fik hans velsignelse. Der maa da vel være en forældrehandling, som er traadt istedetfor og giver det, som hine mødre opnaaede ved at bære sine smaabørn lige hen i Jesu favn. Og naar denne handling er af en saadan betydning, er saa vigtig, at der er forhindring fra at komme i Guds rige uden den, da maa vistnok Frelseren selv og Skriften, vor veiledning til salighed, baade tydelig og gjentagende have pegt paa den. Om vi da tænker paa det nøieste efter, om vi speider rundt, saa er der vist ingen, som vil kunne opdage mer end en eneste saadan handling, som der her kan være tale om, og det er barnets daab, at forældrene, at særlig moderen, selv eller ved barnets »gudmoder«, bringer sit spæde barn hen til Herren ved daaben til hans navn og saaledes lægger det i hans arme og faar hans velsignelse. Det svarer til Herrens ord ved en anden leilighed : »uden at en bliver født af vand og aand, kan han ikke komme ind i Guds rige», og til Peters ord paa pintsedagen om, at enhver skulde lade sig døbe i Jesu Kristi navn til syndernes forladelse, og til Paulus'
med han kun kan mene daaben, som det for alle fælles, for alle, smaa som store, umistelige og uundværlige naadens middel. Hvad skulde ellers det tilsvarende være?
Vi, som bekjender os til den lutherske kirke og gjennem den til den hellige, almindelige kirke, vi er jo — forsaavidt vi virkelig har denne bekjendelse som vor trosoverbevisning — allesammen enige om dette] om at det er barnets daab, som det her gjælder; men jeg frygter alligevel for, at ogsaa vi som regel ikke har sat os rigtig ind i, hvad der ligger i denne vor tro, eller har det rette syn for eller den rette forstaaelse af daabens betydning, skjønt vi lærer det rette og bekjender i vor trosbekjendelse den fulde sandhed. Alligevel er det vist ikke gaaet op for mængden af os, hvad daaben virkelig betyder. Det, som vi i lære og bekjendelse tror om daaben, behersker ikke praktisk vor kristelige anskuelse, som det skulde. Vi kan have det ganske rigtig i theorien; men det er ikke altid saa rigtig med vor praksis. Vi bygger vistnok i almindelighed ikke vor frelses haab paa daaben til Kristus og lægger ikke vor saligheds grund saaledes paa den, som vi skulde endog efter vor egen lære. Vi har ikke — de fleste i alle fald — den praktiske forstaaelse af, hvad det vil sige, at vi er døbte og saaledes heller ikke den praktiske nytte af det, som vi skulde have.
Tænker til eks. mange af os i anfegtelsens og sorgens stunder ret paa den trøst og opmuntring, som ligger i, at vi er døbte? Eller tænker mange af os i de slappe og verdensoptagne tider ret paa, hvad krav og opfordring der ligger til os i, at vi er døbte? Er det mange, der interesserer sig saa meget for sin daab, at de har rede paa, hvad dag de ved den blev optagne i Kristi og Guds rige, ligesom de har god rede paa, hvad dag de blev født til denne verden, og paa andre betydningsfulde dage i deres liv og hvert aar paany med glæde mindes dem? Var det ikke saa, at Luther daglig mindedes og gjentog sin daabspakt ? Og vi hører til det kirkesamfund, som pryder sig med hans navn.
Hvad kan det være, som volder denne ulyksalige skrøbelighed? Thi det er vel ikke for meget sagt, om vi betegner det saa. Det er vel helst: vi har saa lidet af det, som i god forstand kaldes barnligt sind. Vi har saa lidet netop af det, som særlig betinger Guds riges indgang i os og dermed ogsaa vor indgang i Guds rige. Vi er saa lidet »saadanne« som de, hvem Guds rige hører til efter Herrens ord og dom.
Der er nu for det første denne tilsyneladende fornuftighed, som der er saa meget af i os og omkring os, — denne tarvelige fornuftighed! Jeg mener dette torre, gammelkloge ræsonnement, dette uglade, tvilsyge sind, der ligger og ryger som en sluknende væge i os. Ja, en rygende tande og et knækket rør, som aldrig er istand til at rette sig op eller holde hovedet oppe!
orm, denne tvilens og vantroens orm, som baade ligger og gnager paa livets rod og gjør dets frugt markstukken! Saa er det for det andet denne udygtighed til at give os hen, denne mangel paa »viljens rene, fulde ild», som en digter taler om, hele dette menneskevæsen, som er kommet saa uendelig langt fra det friske, varme; tillidsfulde barnesind, det troskyldige, uforbeholdne, selvhengivende, ydmyge barnesind, som Jesus vil tage i favn, fordi det alene strækker sine hænder efter ham. Denne baade dræbende og halvdøde fornuftighed og forbeholdenhed viser sig ogsaa i vor tids blindhed eller ringeagt for Guds sakramentale frelsesforanstaltninger, for nadverden og for daaben, specielt for barnedaaben.
Der er vistnok mange oprigtige kristne ogsaa blandt dem, som nu for tiden vil hindre de spæde børn fra gjennem daabens dør at gaa ind i det rige, som Jesus siger hører de spæde børn til, — ligesom disciplene nok var oprigtige. De kan mene det vel, ligesom disciplene mente vel; men det afværger jo ikke, at de ligefuldt gjør ilde, eller at Herrens vrede falder paa dem, som den faldt paa disciplene. Forøvrigt, — den, som Herrens vrede falder paa, er vel aldrig heller i denne henseende helt uskyldig, ligesom vel heller ikke disciplene med dette sit forhold var helt uskyldige for Gud.
forhold gjentager sig.
Man kan ræsonnere paa mange maader om barnedaaben. Vi taler ikke om det overfladiske ræsonnement, at de smaa børn er uskyldige og lever og dør som smaa Guds engle. De smaa børn er nok bare daarlige engle af naturen, og bliver hverken engle eller »engle lige« bare ved at dø i sin barnealder. Det er i virkeligheden næsten ligesaa utilbørligt at ville for alvor kalde de smaa børn uskyldige smaa engle, som det modsatte vilde være stødende, om man til eks. vilde kalde dem »øgleyngel«. Men de er i alle fald af naturen vel saa lige øglen som englen! Trodsighed og egoisme er der ligesaa meget af hos de smaa, der er fødte tyranner, som de har af, hvad vi vilde kalde det »søde« barnesind. Børnene har arvet naturens fordærvelse og hjertets ondskab med alt det andet, de kan have fra forældrene. De er jo sine forældres børn! Derfor siger ogsaa Jesus: »Hvad, som er født af kjød, er kjød«, og kan ikke arve Guds rige. Ligesaa lidt som den gamle Nikodemus's fromhed forandrer spædbarnets uskyldighed dette hans ord.
Men, siger man, et barn kan da ikke komme til at lide for, at det ikke faar den daabsnaade, som det endnu ikke kan søge; Guds retfærdighed forbyder en saadan tanke! Det synes saa klart og greit; men de, som taler saa, har alligevel intet dybt indblik i Guds retfærdighed eller, rettere sagt, i livets forhold og vilkaar.
3 — Ti prækener, gjor rundt omkring sig; thi der er en uendelighed af, hvad vi kan kalde uforskyldt lidelse i verden, naar vi taler om de enkelte. Og vi maa sporge: er det bare tilfælde i denne verden? Vil der ikke ogsaa i den anden verden kunne blive spørgsmaal om uforskyldt lidelse i den forstand, hvori vi her taler om den? Gaar ikke »hjemsøgelsen af fædres ondskab paa børn, paa dem i tredie og paa dem i fjerde led», ogsaa ind i evigheden? Man kan vel fremføre mange harme ord herimod; men man faar ikke dermed denne frygtelige kjendsgjerning væk. Naar Jesus siger: »Lader de smaa børn komme til mig og forhindrer dem ikke«, saa maa jo børnene kunne forhindres i at komme til ham, og det barn, som ikke kommer til sin Frelser, maa lide skade af det. Det er jo bare ubekjendtskab til sagen, at tale om Guds retfærdighed i dette tilfælde; som om det staar til Gud, i alle tilfælde at kunne gjøre, hvad han helst vilde! Det er aldrig Guds vilje, at et menneske gaar fortabt; alligevel gaar mange mennesker fortabte. En vil da vel ikke sige, at et sygt barn ikke faar lide for, at forældrene undlader at hente lægen? Ingen vil sige: barnet kan da ikke dø for det; det er jo ikke barnets skyld! Men her gjælder det sjælens læge og at fries ved hans hjælp fra den evige død.
større kjendskab til sagens stilling. Mindst maa den trøste sig for snart, som her i verden væsentlig har skylden for det.
Man maa ikke glemme, at han, som befalede, at alle skulde døbes, angav grunden for sin befaling saaledes, at den, som troede og blev døbt, skulde blive salig og, som før anført, gjentagende forsikrede Nikodemus, at den, som ikke blev født af vand og aand, ikke kunde komme ind i Guds rige. Jesus undtager slet ingen, og han kan ingen undtage af dem, som er »fødte af kjød«; thi de er alle under samme lov, fordi de er alle af samme natur og i samme tilstand. Ogsaa et barn maa have sine synders forladelse; thi dets livsytringer er fulde af synd fra først af, hvad hvert menneske ogsaa kan se. Hvis disse aabenbart onde livsytringer først skulde blive syndige eller strafværdige i en viss alder eller paa et vist punkt i udviklingen, — hvem kunde paapege dette punkt? Det kan ikke paavises, fordi det ikke er der!
Lad saa vor kirkefader Luther sige et ord om denne sag tilslut; han siger: »Kristus har befalet, at børnene skal bæres til daaben. For deres tro maa du lade ham sørge, som har befalet, at de skal bæres frem. Døb dem paa hans befaling og sig: Herre, du vil have dem hid og befaler, at de skal døbes; saa vil du nok selv svare for dem, og derpaa forlader jeg mig«.
Saa siger Luther, og saa siger enhver, der har et barnligt sind efter Herrens vilje. Amen.
IV. Mon de er faa, som bliver salige?
Luk. 13, 23—30: Men en sagde til ham: Herre! Mon de er faa, som bliver salige? Da sagde han til dem: Stræver alvorlig at gaa ind gjennem den snevre port! Thi mange, siger jeg eder, skal søge at komme ind og skal ikke kunne. Naar husbonden er staaen op og har tillukket døren, og I begynder at staa udenfor og banke paa døren og sige: Herre, Herre, luk op for os! — da skal han Jeg kjender eder ikke, hvorfra I er.
svare og sige til eder:
I begynde at sige: V vore gader. Og han skal sige: Jeg siger eder: Jeg kjender eder ikke, hvorfra I er; viger fra mig, alle I, som beflitter eder paa uretfærdighed! Der skal være graad og tænders gnidsel, naar I faar se Abraham og Isak og Jakob og alle profeter i Guds rige, men eder udstødte udenfor. Og de skal komme fra østen og vesten og fra norden og sønden og sidde tilbords i Guds rige. Og se, der er de sidste, som skal være de første, og der er de første, som skal være de sidste. Almindelig bededag. Anden tekstrække.
Det var vistnok bare én, som fremsatte dette spørgsmaal for Herren: »Mon de er faa, som bliver salige?«; men vi synes merke af Jesu svar, der henvendtes ikke alene til ham, som spurgte, men til alle, som var tilstede, at spørgsmaalet interesserede alle og optoges af alle.
I hvertfald det angik en sag, som havde stor praktisk betydning for alle.
sker, men som paa samme tid har mindre praktisk betydning og lidet vedkommer en selv personlig. Det kan være dunkle udtalelser, som om Jesu nedfart til helvede, eller gaadefulde fænomener, eller hemmelighedsfulde bibelske begivenheder, som de hensovede helliges fremgang af sine grave' i Jesu dødsstund, eller forholdet mellem menneskets frihed og Guds styrelse og lignende, som den menneskelige spekulation altid paany maa give sig i kast med og den menneskelige tænkning altid paany maa søge at komme til klarhed over. Men fælles for alle saadanne spørgsmaal og undersogelser kan det være, at de har mindre praktisk betydning og lidet vedkommer en selv personlig. Det kan derimod-ikke siges om det her opkastede spørgsmaal: »Mon de er faa, som bliver salige?« Thi hvor interessant ogsaa dette spørgsmaal kan være for videbegjærligheden og spekulationen, saa har besvarelsen af det dog sin største interesse i dets praktiske betydning for det personlige liv, for det forskjellige krav til livsførelsen, som spørgsmaalets forskjellige bevarelse nødvendig maa stille til hver enkelt. At det foreliggende spørgsmaal virkelig har en saadan betydning, kan vi baade føle af den maade, hvorpaa spørgsmaalet fremsættes, og endnu mere kan vi se, at det er saa eller i alle fald bør være saa, af Jesu svar paa spørgsmaalet.
Det var ikke den almindelige mening blandt jøderne paa Jesu tid, idetmindste ikke naar det angik dem selv, at de var faa, som blev salige. Det kan vi blandt andet merke af det tillæg, hvormed Johannes den døber formanede dem til omvendelse: at de ikke maatte mene at ville sige ved sig selv: vi har Abraham til fader, — at de altsaa ikke maatte stole ubetinget paa sin nedstamning fra Abraham og paa, at de var Guds udvalgte paktsfolk, med hensyn til at blive salige eller at faa del i det messianske riges herlighed. Der er et betegnende ord i denne henseende i en af de gamle jødiske læreres skrifter, som lyder saa: »Hver israelit skal have del i Guds rige«, selvfølgelig ment med sine rimelige og nødvendige indskrænkninger, hvor det gjaldt saadanne, som var aabenbart frafaldne fra loven og fra Gud, som til eks. Saul og Akitofel, Akab og Ahas, i det hele alle saadanne, som de vilde kalde »Belials børn«. Men Israels mængde skulde da efter den almindelige mening faa del i Guds rige.
Det var derfor ikke den mand kjært, som fremsatte spørgsmaalet, hvis Jesus havde en herfra afvigende mening om det tilkommende, som han forøvrigt af forskjellige grunde ikke kjendte sig og ikke kun de kjende sig sikker for, at Jesus ikke havde. Det var ham ikke kjært, om sagen forholdt sig anderledes. Det var ham heller ikke kjært, at nogen, og mindst Jesus, mente, at sagen i virkeligheden forholdt sig anderledes. Hans spørgsmaal indeholder en misbilligelse paa forhaand af et muligt bekræftende svar fra Jesu side paa hans spørgsmaal.
Det indeholder, som vi ser, i sin form en skjult indsigelse mod en saadan mening, som at de skulde være faa, som bliver salige.
Det kan i virkeligheden heller ikke være nogen kjært at høre, at kun faa bliver salige. Den eneste, som det kan tænkes, at dette er kjært, og som vilde glæde sig derover, maatte være djævelen. Alligevel kan man iblandt høre udtalt just om dem, som maa antages for at være kristne og gudfrygtige, at de ikke synes at kunne finde sig selv vel i himlen, med mindre helvede bliver fyldt med fortabte. Hvis det nu virkelig skulde være nogen kristen, som dette var en hemmelig glæde, da havde han dermed i grunden vist, at han ingen kristen var; men han har jo langtifra ikke vist dette, fordi om han havde en saadan mening, naar han var overbevist om, at en anden kunde han efter alt ikke have. Om en troende kristen har en saadan mening, er det jo ingenlunde sagt, at den er ham en glæde, og hvis han, idet han udtaler denne mening og søger at gjøre den gjældende, tillige arbeider for at omvende saa mange som muligt fra den efter hans opfattelse til helvede forende vei, da har han jo dermed i gjerning bevist, at det ikke er ham en glæde, at helvede bliver saa fuldt som muligt, men tvertimod saa tomt som muligt.
for nogen, Naar der nu alligevel findes mennesker, som endog høilig forbitres paa dem, der har en saadan mening, saa kommer dette deraf, at spørgsmaalet, om faa bliver salige, som jeg har sagt, er et spørgsmaal af stor praktisk og personlig betydning og ikke en sag, man kan drøfte som et rent videnskabeligt spørgsmaal eller som en ren tankeøvelse. Spørgsmaalet har sin umiddelbare betydning for enhver og stiller sit ligefremme krav til hvert menneskes personlige liv og praktiske forhold. Og det er det, som Jesus i sit her givne svar ogsaa vil, at det i særlig grad skal gjøre. Han vil af den grund ikke besvare spørgsmaalet uden at lade besvarelsen virke i denne retning ikke alene paa ham, som fremsatte spørgsmaalet, men paa alle tilstedeværende. Derfor svarer Jesus paa mandens spørgsmaal med en indtrængende opfordring til alle om at stræve alvorlig for at gaa ind gjennem den snevre port.
Det, som ligger i baggrunden, naar dette spørgsmaal fremsættes, saaledes som det fremsattes af hin mand, men som Jesus just vil stille i forgrunden med sit svar, det, som gjør, at spørgsmaalet ikke kommer af blot og bar videbegjærlighed, eller af blot og bar spekulation, er altsaa det krav til livet, som det fører med sig, dets vigtighed med hensyn til beskaffenheden af ens eget nødvendige forhold og ens egen nødvendige fremtid. Er det virkelig saa, at kun faa bliver salige, da maa enhver nære frygt for sig, da maa der vel et anstrængt arbeide til, et arbeide paa helliggjørelsen »med frygt og bæven«, som ogsaa Skriften omtaler, — et arbeide, som er lidet tillokkende, og som man kunde spare sig for, hvis forholdet var, som man helst kunde ønske, nemlig, at det snarere var faa, som ikke blev salige.
- »Porten er snever«, siger Jesus, døren til Guds hus og rige er trang. »Stræv alvorlig«! Der kommer ingen igjennem, uden at han faar kjende, at det er saa, og uden at han gjør saa.
Jesus svarer, som vi ser, ikke nærmest paa selve spørgsmaalet, om det er faa eller mange, som bliver salige, som kommer ind gjennem porten; men han siger, idet han lader spørgsmaalet, om det er mange eller faa, uafgjort, at enhver, som skal komme ind, maa stræve alvorlig for at kunne gjøre det. Siger nu ikke Jesus udtrykkelig, at det er faa, som kommer ind, eller som bliver salige, saa siger han dog udtrykkelig, at det er mange, som ikke kommer ind, som altsaa ikke bliver salige. Og han siger ikke, at disse mange er saadanne, som slet ikke vil eller i det hele ikke gjør noget forsøg paa at komme ind, men han siger — hvad vi særlig maa lægge mærke til —, at disse mange virkelig forsøger paa det, men alligevel ikke kommer ind, som det nærmest høres, fordi de ikke er istand til det.
»Mange, siger jeg eder, skal søge at komme ind, men skal ikke kunne,« Det synes ligge nær at opfatte disse Herrens ord saa, at det er dem en umulighed i sig selv, at de paa ingen maade er istand til det. Men om der ogsaa findes udtalelser i Skriften, som synes at føre til antagel sen af en forudbestemmelse ikke alene til salighed, men ogsaa til fortabelse, og mange ogsaa har holdt paa rigtigheden af en saa haard og forfærdelig lære, saa udtaler i alle fald dette Jesu ord, naar vi betragter det hele nøiere, ikke noget om en saadan absolut umulighed for nogen af at komme gjennem den snevre port ind i Guds hus. Det viser just den formaning, som Jesus selv stiller i spidsen af sit svar, naar han siger: »Stræv alvorlig!« Var det i sig selv en umulighed for nogen, saa kunde det jo ikke nytte, hvad en strævede. Men et ord om, at noget menneske af den grund godt kunde lade dette stræv være, er ingensteds, ikke paa noget Skriftens blad, udtalt til eller om et eneste menneske. Tvertimod faar alle kaldet og alle opfordringen til at komme. De mange, som ikke kommer ind, kommer ikke ind, fordi de absolut ikke skal kunne komme ind, men fordi de ikke stræver alvorlig, ja ofte ikke gjør noget forsøg paa at komme ind engang! Men det skarpe og alvorlige heri, som vi ikke maa udslette eller overse, er det, at mange virkelig paa en vis søger at komme ind og virkelig paa en vis kan siges ikke at være istand til det.
trænge sig igjennem synes at være for stor, Saa syntes vel de i hvert fald, som søgte at komme ind, men ikke kom, — syntes det da.
Sikkerlig er alligevel porten aaben for enhver, som alvorlig stræver efter at komme ind, hvor snever den ogsaa for mange kan baade synes og være. Men ifølge Herrens ord kommer ligesaa sikkert den stund, da porten ikke blot er snever, men er stængt, saa de udenforstaaende slet ikke længer slipper ind, selv om de aldrig saa meget vilde. Det er, naar »husbonden er staaen op og har tillukket deren.
Naar er det?
Hertil maa vel nærmest svares: det er, naar et menneske ved døden har forladt denne verden, uden at have strævet alvorlig for at komme ind. Da lukkes Guds huses dør for ham og »aabnes aldrig, aldrig mere», som der staar i salmen. »Det er en liden stund, saa lukkes himlens døre», nemlig livets tilbageværende lille stund, som ikke er lang for nogen, set i evighedens lys; thi »et lidet øieblik er alt vort levnets dage«. Vi vil vel derfor sige, at et menneskes død og bortgang fra verden er det tidspunkt, da husbonden staar op og tillukker døren, nemlig for ham, det enkelte menneske.
I vor tekst synes der dog ikke at være talt om det tidspunkt, naar døren lukkes for det enkelte menneske ved hans naadetids udløb med hans død, men om et tidspunkt, da Guds riges dør bliver lukket for alle, under ett, Naar er dette?
Det maa være det endelige opgjørs dag, den endelige afgjørelses dag, dommens dag, denne verdens sidste dag, den dag, da alt det gamle skal ende, og alt det nye skal begynde, den dag, da det ikke længer heder »idag« paa den gamle maade, men paa en ny, da det ikke længer er frelsens dag paa den gamle maade, men paa den nye maade, da det er en fuld frelsens dag for de frelste, som det er en fuld fortabelsens dag for de fortabte, den dag, da de retfærdige og de uretfærdige fuldt og for evigt skilles.
Lad os tilslut merke os nøiere Herrens beskrivelse af det, som skal ske, efterat døren saaledes for altid er lukket, og særlig dette: »Da skal I begynde at staa udenfor og banke paa døren«. De havde dog staaet udenfor den hele tid; men nu begynder de altsaa først for alvor at staa udenfor, ligesom ogsaa først for alvor at banke paa, at stræve. At staa udenfor vil vel sige: nu føler de det for alvor, at de er udenfor, da muligheden af at komme ind for alvor er forbi.
Ak, mange tænker saa lidet paa, hvad det betyder at have frelsens mulighed, hvad det betyder endnu at kunne blive frelst! Vi tænker i det hele saa lidet paa, hvor meget det gode er værd, som vi har, — forstaar det ofte først, naar det for altid er tabt. Hvor mangen mand er det ikke, som ikke skjønner paa, hvad han har i sin hustru, før han for altid har mistet hende! Og hvor mangen hustru ligedan! Hvor mange børn, som ikke skjønner paa far og mor, før de ikke har dem længer! Hvor mange skjønner ikke lidet paa sundheden, skjønner lidet paa ungdommen, skjønner lidet paa livet, — hvad en har i livet, hvad det betyder endnu at leve, endnu at kunne vandre i dagens lys og under himlens sol, endnu at have leilighed til at virke! Først den afdøde skjønner, hvad livet var værd, og mest de, som har forspildt det, forsømt den beleilige tid.
- Men det er ikke bare det, at livet er spildt, at der ingen mulighed længer er for frelse, der frembringer den bitre, haabløse graad, som Jesus taler om, det er i særdeleshed synet og forstaaelsen af, hvor langt anderledes det kunde have været. Jesus havde været Israels folk saa nær: de havde ædet og drukket for hans øine, og han havde lært paa deres gader; men de havde liden agt givet paa ham. I alle fald ikke, som de skulde, og som de havde maattet! Og her hos os lever saa mange i kristendommens lys og i hans kirke, med adgang til alle naadens og frelsens midler i ord og sakrament og helligt samfund, og har hidtil brydd sig lidet om det, i alle fald ikke som de skulde og som de havde maattet, — mens andre, flere andre har gjort det og nyttet leiligheden og tiden, deriblandt mange, som ikke havde let for det eller syntes være det saa nær, mange, som var længer borte, men alligevel naadde frem.
havde strævet, de havde stridt; de var komne ind, eller, anderledes set og sagt, nu kom de fra alle kanter og fra det vide fjerne! Herren siger: »Der skal være graad og tenders gnidsel, naar I faar se Abraham og Isak og Jakob og alle profeter i Guds rige, men eder udstødte udenfor. Og de skal komme fra østen og vesten og fra norden og sønden og sidde tilbords i Guds rige«. Hvilken salighed var ikke spildt! Og mange af de udstødte havde, endog paa langt nær, ikke havt saa besværlig en vei som de, der kom ind! Derfor forener tændergnidslen sig med graaden, harmen med sorgen. Men hvem skal de harmes paa uden paa sig selv?
Vi ved ikke, hvad al helvedes pine er; men var det ikke nok, om det kun var denne: det selvforskyldt forspildte livs pine, som brænder i de fortabtes sjæle?
hvad andet, det kan være! Amen.
Kristi himmelfarts betydning.
Luk. 24, 44—53: Men han sagde til dem:
som jeg sagde til eder, der jeg endnu var hos eder, at alt det bør fuldkommes, som er skrevet i Moseloven og Profeterne og Salmerne om mig. Da oplod han deres forstand til at forstaa skrifterne. Og han sagde til dem: Saaledes er skrevet, og saaledes burde det Kristus at lide og pstaa fra de døde paa den tredie dag, og i hans navn omvendelse og syndernes forladelse at prædikes for alle folk, begyndende fra Jerusalem af. Men I er vidner til disse ting. Og se, jeg sender min Faders forjættelse over eder. Men I skal blive i Jerusalems stad, indtil I bliver iførte kraft fra det høie. Men han førte dem ud til Bethania, og han opløftede sine hænder og velsignede dem. Og det skede, der han velsignede dem, skiltes han fra dem og for op til himmelen. Og de tilbad ham og vendte tilbage til Jerusalem med stor glede. Og de var stedse i templet og lovede og prisede Gud. Amen.
Kristi himmelfartsdag. Tredie tekstrække.
Der er et ord i det gamle latinske kirkesprog, som før hørtes ved hver fuld gudstjeneste; det er dette ord: Sursum corda! d. e. »op med hjerterne«! Det blev udraabt i den gamle kirke, hvergang nadverden skulde forvaltes. Derfor heder det ogsaa nu igjen i den fornyede gamle liturgi ved nadverden: »Opløfter eders hjerter til Herren«! og der svares: »Vi opløfter vore hjerter til 'Herren«! Der er ikke nogen anledning, da dette ord bør tilraabes og efterkommes, som naar det høihellige sakrament skal forvaltes. Men der er ikke nogen begivenhed i Kristi liv, ved hvis ihukommelse det mere burde tilraabes menigheden og efterkommes af den end ved ihukommelsen af Kristi himmelfart. Paa Kristi himmelfartsdag skulde hjerterne, fremfor paa nogen anden dag med store minder fra Herrens liv, løftes mod himlen, og sind og tanker følge efter ham.
just for, allestedsnærværende og almægtig, overalt og altid at kunne være sine til hjælp, og for engang at kunne hente os til sig, at, hvor han er, der skal ogsaa vi være hos ham, se hans herlighed, dele hans herlighed, leve og regjere med ham i hans rige. Men er himmel fartens betydning saadan, da er mindedagen om den just en dag, vi særlig bør opløfte vore hjerter, vore tanker, vore længsler til himlen, hvorhen vor Herre og Frelser er opfaren.
i vort sind med at afsynge no 411:
Det er fuldbragt. Den faldne jord velsignelsen annammer.
Det er vistnok saa, at det gjælder om alle hovedbegivenheder i Jesu Kristi jordiske tilværelse, at de ikke i sin dybde kan udgrundes og opfattes af os. Kunde de det, vilde de jo heller ikke være det, de er, eller fremstille ham for os, som i alt er underlig for vore øine; men vi maa dog sige, at er til eks. Jesu undfangelse og fødsel, hans død og opstandelse underlige og ufattelige, saa er hans himmelfart det allermest.
selve himmelfarten kun at tale f. eks. om de ord af Jesus, som efter beretningerne er gaaet forud for den. Det væsentlige maa dog ligge, ikke i hvad Jesus efter de forskjellige beretninger hos Markus og Lukas har sagt iforveien, men i selve begivenheden, som vi ogsaa særlig bekjender vor tro paa i den ældgamle kirkelige trosbekjendelse.
Der er forøvrigt under vore forsøg paa at trænge ind i himmelfartens væsen og betydning to modsatte afveie, som vi maa vogte os for at komme ind paa. Vi maa paa den ene side ikke opfatte himmelfarten altfor materielt, paa den anden side ikke heller altfor aandelig eller uegentlig.
Naar jeg siger, vi maa ikke opfatte Jesu himmelfart altfor materielt, saa tænker jeg derved paa den indvending, som fornegterne af dens virkelighed altid fremholder for os, at der efter den erkjendelse af verdenssystemet og himlen, som man nu har, ikke længer er plads for saadanne forestillinger som de, der maa ligge til grund for, hvad man kalder Kristi himmelfart. Der er, siger man, ikke noget, som almengyldigt kan kaldes at »fare op« til himlen. Vi maa ogsaa indrømme forestillingens vanskelighed efter den astronomiske kundskab, som vi nu har, en kundskab, som iøvrigt forholdsvis er i høi grad ufuldkommen og mangelfuld og ikke tillader for sterke paastande, da man, med alt det, man véd, dog véd saa lidet.
4 — Ti prækener.
nærmeste, ikke den sidste. Vi maa mindes, at om end Skriften fremstiller himmelfarten som noget, der synes at maatte forstaaes i al enfoldighed lig etil og egentlig, saa er der ogsaa det ved den, som bestemt tyder paa, at det væsentlige ikke er kommet til sin rette udtalelse ved forestillingen om en opfart eller opstigning til noget høiere sted i himmelrummet. Det væsentlige og sidste ved himmelfarten er ikke, at Jesus derved kom til et høiere sted, men at han kom i en høiere tilstand. Vi maa omsætte og opløfte vore forestillinger derom fra at tænke paa et sted til at tænke paa en tilstand, saa at himmelfartens væsentligste betydning er Jesu overgang til en høiere tilværelse efter den forvandling og forandring, som derunder foregik med ham i tilstand, i stilling, i magt, i lykke. Først derigjennem kommer vi til de rette begreber, naar vore forestillinger afstryges det altfor materielle, ligefremme og bogstavelige, eller hvad vi nu vil kalde det. Saaledes er i grunden ogsaa de troende kristnes tanker. Selv for den mest enfoldige dæmrer saadanne begreber mer eller mindre uklart bagom den barnlige, nærmeste og første forestilling.
I inderlig forbindelse og nøie sammenhæng med Jesu himmelfart staar ifølge Skrift og bekjendélse hans sæde ved Faderens høire haand, det, at han satte sig paa Guds trone og dermed tog del i den guddommelige magt og i den guddommelige regjering.
fartens stund lever og regjerer han med Faderen i hans rige, og just idet han för til himmels og satte sig hos Guds høire haand, opfyldtes hans ligefør himmelfarten, ved daabens indstiftelse, udtalte ord, at ham var given al magt i himlen og paa jorden. Lad os merke os: ogsaa al magt paa jorden. Altsaa det, at han för bort fra jorden til himlen, hang inderlig sammen med, at han i en ganske anden forstand end før fik magt ogsaa paa jorden, ja, at han i en ganske anden forstand end før blev nærværende paa jorden, som han ligeledes just dengang sagde: »Se, jeg er med eder alle dage indtil verdens ende«. Det, at han forlod jorden hin dag ved Bethanien, havde altsaa til sin ligefremme følge, at han fra den stund kom til at være paa engang i alle jordens egne, være allevegne samtidig. Han forlod den samlede apostelskare paa det ene sted, og de saa ham ikke mer, forat han derefter kunde følge dem enkeltvis, hvor de siden vankede i verden med evangeliets forkyndelse, og forat de overalt og til alle tider, ved nat som ved dag, hvor de var, skulde føle ham nær sig, hos sig, vide, at hver deres gjerning saa han, hver deres nød kjendte han, hvert deres ord hørte han, hvert deres suk merkede han og havde al Guds magt til at gribe ind og hjælpe dem, naar han vilde, og som han vilde.
I vor enfoldighed kunde vi ønske: Gid han var paa jorden endnu som éngang!
bort, ikke var faren til himmels! Da kunde vi dog endnu faa se ham, høre ham, hente hjælp, trøst og styrke hos ham personlig i vor svaghed og i vore tunge stunder! Men saa skulde vi ikke ville tale, naar hans himmelfarts rette betydning stod klart for os; thi just idet han för bort, kom han nær og er han nær hos os alle, hvor vi er, og til alle tider, nær hos alle dem, som paakalder ham paa hvilketsomhelst sted og til hvilkensomhelst tid, og nær baade med Guds magt og Guds kjærlighed.
»Guds høire haand er allesteder«, sagde de gamle. At Jesus sidder paa høire side af Guds trone, vil sige, at han har faaet den udøvende Guds magt, at han er den, som nu virkelig, ligefrem og nærmest regjerer over verden. Nu er han »Herren«.
Guds høire haand, som er alle steder, er Skriftens udtryk for allestedsnærværende og alvidende almagt, fordi Gud, som allesteds er tilstede og virker med sin magt, ogsaa virker allesteds efter det, han véd, og efter det, han vil. Saa er Jesus nu efter sin himmelfart allesteds med sin magt, med sin kundskab, med sin vilje, og denne altformaaende, overalt nærværende, altvidende vilje er Frelserens vilje. Det er hans kjærlighedsfulde vilje, som nu raader og regjerer i det høie, hans, der engang kom herned i ringhed og i menneskelig indskrænkning for vor skyld, blev en tjener for os, led og døde for os i lydighed mod Guds lov, saa han sonede for vor brøde.
ved sin lidelse, ligesom han opfyldte for os hvert lovens bud i sin fuldkomne lydighed, han, der stod preven paa alle punkter, da han stillede sig i vort sted, han er det, som fra sin himmelfarts stund kommer sin menighed til hjælp med al Guds magt, lyser ned paa os som solen og omgiver os som luften.
Vi maa ikke opfatte Jesus himmelfart for materielt; men vi maa paa den anden side heller ikke opfatte den altfor aandelig og uegentlig. »Legemlighed er Guds veies endemaål», siger et visdomsord, et dybt ord af en from, af Guds aand opfyldt tænker. Det kan ingen vide, og det kan ingen negte, at der skulde være et enkelt punkt, et midtpunkt i det hele verdensrum, en stjerne, en sol, eller hvad det skal kaldes, hvorom det hele bevæger sig. Saa langt som menneskeøie har set, og saa langt som mennesketanke har trængt, ledes vi endog hen til, at der er et altbeherskende midtpunkt, hvorom det hele bevæger sig. Lad os beholde den forestilling, at der staar Guds trone; did er Jesus opfaren og fylder derfra alle himle, selv langt over alle himle. I glansen derfra vil vi se ham, tilbede ham, fyldes med glæde fra hans aasyn.
Er himmelfartens hemmelighedsfulde betydning nogenlunde saadan, som nu paapegt, da kan vi forstaa apostlernes store glæde den stund, han havde forladt dem, trods det, at han havde forladt dem; thi det var i den stund levende klart for dem, hvilken stor og lykkelig betydning hans himmelfart havde baade for dem og for ham selv. Det mørknede til igjen for dem mangen gang i savn, i sorg, under verdens tryk og forfølgelse ; men naar de fik tænkt sig om, naar Aanden igjen fik fylde hjertet, fik sende sine lysstrømme ned til dem fra hans hjem og trone, da kom den store løftende glæde igjen, og smilet lyste ud af de vaade øine.
synge, som der staar i himmelfartssalmen:
vort kjød og blod vi ser;
Lukas skriver i evangeliet: »Men han førte dem ud til Bethania, og han opløftede sine hænder og velsignede dem. Og det skede, der han velsignede dem, skiltes han fra dem og før op til himlen«. Hans velsignelse over dem og over deres gjerning og over alle dem, som deres forkyndelse skulde naa, var det allersidste.
klædebon hvidt som sne, hans ansigt som solen, — saa tog skyen ham bort fra deres øine! »En sky tog ham bort fra deres øine«, skriver Lukas i sin anden bog, » Apostlernes gjerninger«, »og som de stirrede op mod himlen. da han før hen, se, da stod to mænd hos dem i hvide klæder, som og sagde: I galilæiske mænd, hvi staar I og ser op mod himlen? Denne Jesus, som er optagen fra eder til himlen, skal komme igjen paa samme maade, som I har set ham fare til himlen«.
Hvorledes skal han altsaa komme igjen? Vistnok i skyer, som han for bort i skyer, med guddommelig herlighed, med skinnende engle omkring sig, — dette er vel skyerne for menneskenes øine, som blændes af glansen! Men hvad er det allerherligste? Velsignende saa de ham fare bort, velsignende skal de se ham komme igjen! Velsignelsen skal dryppe fra hans fingre, skal strømme fra hans ansigt. Hans velsignelse er det allerherligste.  Veisignelsen var det sidste, blir det første. Den kommer fra hans evig uforanderlige Jesus-hjerte. Som naar solen rinder op, straalende og skinnende, med sin oplivende glans — og lys og varme og glæde strømmer ud fra den over jorden, og nat og mørke og kulde og taage flyr — saa skal han komme igjen til sines oplivelse og glæde. Derfor skal jubelen da stige op imod ham fra alle frelste, som fuglesangen stiger mod den rindende sol. Derfor bryder ved hans gjenkomst den store glæde løs, som apostlerne i haab og tro alt kjendte røre sig i dem hin underlig bevægede time, da de vendte tilbage fra himmelfartsbjerget til Jerusalem »med stor glæde«.
Dette er det samme glædesbudskab, som han engang før, ved talen om sin gjenkomst, havde udtrykt saa: »Men naar disse ting begynder at ske, da ser op og opløfter eders hoveder, efterdi eders forløsning stunder tile. Naar han kommer igjen, kommer han med den fulde forløsning til alle sine; derfor kommer han ogsaa da med den fulde, evige velsignelse. Da gjælder det om at høre ham til! Da er det alt og det eneste! Da gjælder det at være af »Gud Faders velsignede«, af »Jesu Kristi forløste«, at vi ikke skal synke ned i mørket for hans hellige ansigt, men komme frem i dets lys!
lys og liv! Sursum corda! Amen.
Bekjendelsen af Kristus.
Luk. 12, 4—12: Men jeg siger eder, mine venner: frygter ikke for dem, som »slaar legemet ihjel og derefter ikke kan gjøre mere! Men jeg vil vise eder, for hvem I skal frygte :
som efter at have slaact ihjel har magt til at kaste i helvede! Ja, jeg siger eder: frygter for ham!
af dem er glemt af Gud.
ninge? Og ikke é hovedhaar er talte; frygter derfor ikke! I er bedre end mange spurve, Men jeg siger eder: hver den, som bekjender mig for menneskene, ham vil ogsaa Menneskens søn bekjende for Guds engle. Men hvo mig fornegter for menneskene, skal fornegtes for Guds engle. Og hver den, som taler et ord mod Menneskens søn, ham skal det forlades; men hvo, som taler bespottelig med den Helligaand, ham skal det ikke forlades, Men naar de fører eder frem for synagogerne og øvrighederne og dem, som har magten, da sørger ikke for, hvorledes eller hvad I skal tale til eders forsvar, eller hvad I skal sige!
1 I bør sige. 6te søndag efter paaske. Tredie tekstrække.
Denne søndags gamle evangelium handler om det vidnesbyrd, som apostlerne havde at aflægge for verden om sin herre Jesus Kristus, og om de vanskelige og farlige vilkaar, hvorunder dette vidnesbyrd maatte ske i deres tid.
»Naar Talsmanden kommer, sandhedens aand, skal han vidne om mig. Men ogsaa I skal vidne; thi I har været med mig fra begyndelsen«. Og der føies til om dette vidnesbyrds vilkaar: »De skal udelukke eder af synagogerne, ja, den tid skal komme, at hver den, som slaar eder ihjel, skal mene, han viser Gud en dyrkelse! Og dette skal de gjøre med eder, fordi de ikke kjender Faderen, ei heller mig«. Saa sand som denne Jesu forudsigelse var for hans apostles vedkommende; thi den opfyldtes jo bogstavelig, — saa usandt vilde det være, uden videre at overføre den paa vidnesbyrdet om Kristus og paa den frimodige udtalelse af de kristnes bekjendelse til alle senere tider.
kan være ligt, er der dog endnu mere uligt, ligesaa vist som der maa da være en betydelig forskjel paa at vidne om Kristus og bekjende hans navn i et kristent samfund, hvor alle, idetmindste udvortes, erkjender vidnesbyrdets og bekjendelsens rigtighed, og at gjøre det samme blandt aabenbare modstandere af evangelium og kristendom, blandt nidkjære, grundfæstede jøder og ligefremme, fuldblods hedninger, som var opfødte og oplærte i sin jødedom og i sit hedenskab udenfor al kristendommens paavirkning. At tale om forfølgelser for at bekjende sig til Kristus nu, i det kristne samfund og i vor tid, som der maatte tales om dem i hine mørke og ufrie, utvetydige forfølgelsestider, da apostlerne første gang bar budskabet om den korsfæstede og opstandne Kristus ud i verden og gjorde gjældende Guds virkelige krav for farisæiske jøder og umoralske hedninger, — at gjøre en ligestilling af forholdene da og nu, af de første kristnes haarde livsvilkaar og vore, vilde være en stor usandhed, for ikke at sige tankeløshed og uvidenhed. Derfor har jeg altid følt det som noget meget stødende og som noget usandt hyklersnak af os, naar der bedes i kollekten idag og lægges os i munden at sige — hvad enten det gjælder prester og prædikanter, som det jo maa vedkomme allerførst, eller det gjælder almindelige kristne, som vil gjøre alvor af sin kristendom, — at udtale som sin personlige bøn og egen personlige erfaring disse kollektens ord:
paa alle maader, at du vil give os frimodighed og trøst, saa vi ikke skal forarges over korset, men blive tro i vidnesbyrdet«. Da denne bøn blev skrevet og paa den mands mund, som først bad den, en af Luthers venner i Tyskland, var den visselig væsentlig sand; thi dengang maatte evangeliet af mange og mangesteds bekjendes under forfølgelse og fare for gods og liv, som f. eks. af Luther selv, og det kan være saa endnu, hvor det skal bekjendes blandt hedninger og af evangeliske kristne blandt katholiker, — som i apostlernes tid blandt jøderne; men det er liden sandhed og berettigelse i at tage disse ord i sin mund og paa den maade klage over verdens ondskab for Guds ords forkyndere og bekjendere, f. eks. i vort land i vor tid. Hvad skal vi da gjøre? Ikke læse bønnen længer? Den bøn, som staar der, faar vi læse; men derhos maa vi da takke Gud af vort hjerte for de forandrede, de lettere troens vilkaar, hvorunder vi lever, og dernæst maa vi meget skamme os, at disse vilkaar, saa lette, som de er, og disse vanskeligheder, saa smaa som de er, saa er de alligevel ofte altfor svære for os og skræmmer mange af os til at fornegte Kristus, naar det gjælder at bekjende ham. Der er ingen af os, som bliver lagt i mulkt og bøder, endmindre frataget sit gods og sin eiendom, eller som endog er udsat for at blive slaaet ihjel, eller for at blive udelukket af selskabet og samfundet, fordi han ærlig bekjender sin Frelser og djærvt fremholder Guds vilje. Nogen spot kan en saadan vistnok faa, nogen uvilje og harme, forskjellige smaa ubehageligheder; men saa faar han ogsaa paa den anden side ligesaa vist ofte baade agtelse og ære og tillid og iblandt dertil timelige fordele. Med tak til Gud maa vi sige dette. De har havt det værre før, og det kan vel ogsaa igjen blive værre. De har det værre mange andre steder, og det kan ogsaa blive værre igjen hos os. Dog har der i grunden aldrig været stort af virkelig betydelige forfølgelser for religionen i vort land ned gjennem alle tider. Skal nogen særskilt og for alvor kunne nævnes som exempler herpaa, saa maa det være Hans Nilsen Hauge i begyndelsen af forrige aarhundrede, fordi han optraadte med evangeliets gamle lære mod den selvgode rationalisme, som raadede dengang baade hos prester og embedsmænd og hos alle, som vilde være noget og vide noget; men denne forfølgelse fik merkelig nok sin lovlige kraft og sin foranledning af en forordning, som kirken selv ved en paa sin vis særdeles from konge havde givet sig i den pietistiske tid, nemlig den saakaldte »konventikelplakat«, som delvis forbød gudelige forsamlinger, ledede af lægmænd, — fordi man dengang havde brændt sig paa dem. Ved siden af Hauge er det vist temmelig vanskeligt at nævne nogen, som er blevet synderlig forfulgt i vort land for religionens skyld. Det maatte da være nogle væsentlig udenlandske sværmere i det 18de aarh.
prester i det 17de aarh., og disse sidste kunde særskilt nævnes her, fordi det var paa en kongelig herredag nede i Skien, at de blev dømte baade fra »embede og gods og odel« og landsforviste, og, om man vil nævne det, nogle katholske biskoper, som blev afsatte ved reformationens indførelse i det 16de aarh. Katholske biskoper kunde man jo ikke beholde i den luthersk protestantiske kirke. Skal man nævne nogen, som i vort land er blevet straffet baade paa liv og gods for sin religionsbekjendelses skyld, saa maa man gaa tilbage til kristendommens indførelse og nævne ikke kristne, men hedninger, idet de første kristne konger i sin blinde iver gik saa haardt frem mod flere, navnlig af de gamle hedenske høvdinger, som ikke straks vilde godvillig opgive sine fædres tro paa Tor og Odin. Ellers har der ikke været noget af »blodige forfølgelser« for troen i vort land eller egentlig i noget af de skandinaviske lande; men forøvrigt fandtes der, i alle fald paa reformationstiden, mange blodvidner i de fleste andre lande. Men alligevel, — de smaa forfølgelser, de smaa vanskeligheder, som kristne hos os har havt og har, de har været store nok til at lukke munden paa, til at skræmme altfor mange til at fornegte Kristus og den hellige sandhed. Derfor er det vel rettest, naar der er tale om denne side af kristendommens krav og vanskeligheder, at vi helst skammer os og tier eller i alle fald taler ganske smaat om forfølgelserne.
maatte lide, og hvad de evangeliske kristne har lidt i den katholske kirke som »fordømte kjættere«, der skulde brændes, og hvad de kristne af og til maa lide endnu den dag idag ude blandt de virkelige hedninger i andre verdensdele. Der er forfølgelser; der er denne søndagskollekt noget, som bekjenderne endnu kan tage i sin mund som ord for sig, men ikke vi. Jeg syntes, at dette maatte siges, før vi gik over til vor tekst.
Med hensyn til vor tekst vil jeg begynde med at sige, at det er mange iblandt os, som har gjort sig en saadan forestilling om Jesus, som han var saa blød, saa taalmodig og saa sagtmodig, at der næsten ikke, naar man skal sige det lige ud, var nogen mands kraft igjen i ham, at han var en, som fandt sig i alle ting og altid led al slags uret og overlast i taus hengivelse. Det er neppe nogen ret forestilling om vor Frelser. Der var — ved siden af det, som er sandt heri — meget mere ikke bare noget kraftigt og dristigt ved vor herie Jesus og en høi og sterk selvbevidsthed ; der var ogsaa iblandt noget ligefrem udfordrende ved ham, noget, som man kan kalde temmelig skarpt og haardt. Han var ikke et lam altid; han var ogsaa en løve, naar det gjaldt, og naar han først brød frem. Der var noget i det, som hans fiender sagde til ham, da de kom for at friste ham med »skattens mynt«.
sandhed«, men der var ogsaa noget i det, at han ikke »skjøttede om nogen eller ansaa menneskers persone, det vil sige, at han ikke tog noget ængsteligt, undvigende hensyn ligeoverfor nogen, naar det gjaldt sandhedens frimodige udtalelse. Hans fiender havde selv erfaret det mangen gang, at han havde baade horn og tænder og ikke var god at komme ud for. Det kan man exempelvis ogsaa læse adskilligt om, hvis man læser opmærksomt det foregaaende 11te kapitel hos Lukas, navnlig i slutningen eller i kapitlets anden halvdel, hvor Lukas fortæller om, hvorledes Jesus gav farisæerne og de lovkyndige de glatte lag ved middagsbordet, da en af dem lumskelig havde bedt ham til gjest for at fange ham i ord. Det var saa langt fra, at han søgte at holde sig forsigtig tilbage, at han meget mere selv gav en stødende anledning til trætte ved med flid at sætte sig tilbords med uvaskede hænder, og selv gik han straks løs paa dem og deres hykkelske forhold. Jesus Kristus var intet faar eller som et værgeløst lam; han var alt her i verden en løve med tænder og klør til at sønderrive sine modstandere. Saa var han inde i huset først, ligeoverfor de tilstedeværende fine gjester, og derefter udenfor huset, blandt den tætpakkede mængde. Han gav saaledes fra sig af sterke og frygtløse ord baade derinde og derude, at disciplene blev ganske forskrækkede for følgerne deraf baade for ham og sig. Dette staar i nøieste forbindelse med vor tekst;
at de fik ikke være rædde, hans venner heller, selv om det saa skulde kanske koste dem livet, at udtale aabent det, som var sandt og ret for Gud. »Jeg siger eder, mine venner«, sagde han: »frygter ikke for dem, som slaar legemet ihjel, og derefter ikke kan gjore mer. Men jeg vil vise eder, for hvem I skal frygte: frygter for den, som efter at have slaaet ihjel har magt til at kaste i helvede! Ja, jeg siger eder: frygter for ham«! Hvem er det, vi saaledes skal frygte for? Der er nogle, som siger: »Det maa være djævelen«! Nei, det er det ikke; det maa være Gud! Men det er det, han vil sige: I maa frygte saa for Gud, at I slipper at frygte for menneskene! Ak ja, tænkte vi ret paa det, ogsaa vi, som i tilfælde, har bare disse smaa forfølgelser, der er bare som knappenaalsstik at regne, og er alligevel saa jammerlig rædde for menneskene. Vi, som tør ikke sige visse folk sandheden med et muk, om de bærer sig aldrig saa urigtig ad, tør ikke, fordi vedkommende kanske blir vred, i alle fald ikke liker det, — tør ikke for mulige ubehageligheders skyld, —tør ikke dit og tør ikke dat, kanske fordi det var uhøfligt eller ikke fint, stødende mod god skik og tone! Hvor mange siger ikke i smug om andre det, de heller aabenbart skulde sagt til dem; men det tør de ikke, eller de skammer sig for det; de kommer sig ikke til. Den skam, den skam! De tør heller bryde Guds klare bud, end de tør sætte sig ud over, hvad mennesker synes om. Men den, som frygter for Gud, den slipper den usle og usalige frygt for menneskene; for der er tillid til Gud i Guds frygt. Gudfrygtighed er ikke skræk og forfærdelse for Gud; men den er ærefrygt, kjærlighed og tillid til Gud. Hvorfor skulde den, som frygter for Gud, frygte for menneskene? Han véd, at Gud tager sig af ham. Tager ikke Gud sig af ham? »Sælges ikke fem - Spurve for to penninge, og ikke én af dem er glemt af Gud. Men endog alle eders hovedhaar er talte«, siger Jesus. 150,000, eller hvor stort er det, videnskabsmændene siger, at tallet af haarene er paa et almindelig haarbesat menneskehoved? Du mister kanske flere haar om dagen, og du merker det ikke engang; men end ikke saa meget som ett eneste haar kan dine fiender tage, selv om du hidser dem op ved dristigt og sterkt ligeoverfor dem at hævde sandheden. De kan ikke gjøre dig det mindste, uden efter Guds vilje, det vil sige, hvis Gud ikke giver lov! »Frygter derfor ikke«! siger Jesus. »] er bedre end mange spurve« | Folkemængden stod omkring ham i tusindvis og hørte ham sige til sine disciple, at af alt i verden, som de maatte passe sig for, var intet mere at passe sig for, end at være saadanne hyklere som farisæerne, og farisæerne var lige ved; de var derinde i huset lige ved, hos en af sine egne, og de var allerede rasende paa ham allesammen!
5 — Ti prækener.
mængde gjerne gaa ind og sige dem, hvorledes han stod derude og talte om dem? »Lad nogen bare gaa! mente Jesus. Jeg frygter mer for Gud end for dem! Lad nogen bare gaa og sige dem det! Jeg frygter dem ikke det ringeste! Jeg er i Guds vold og værge. Det maa ogsaa I lære at skjønne, mine venner«! Saa hører vi Jesus tale. Ikke sandt, det er ikke et ængsteligt og sagtmodigt faar; det er en mand med mands mod og kraft!
Og saa siger han videre til disse sine rædde venner, som ikke maatte vente sig en bedre lod og skjæbne, end deres mester og herre havde havt for dem, naar de snart skulde ud at prædike og bekjende Menneskens son, den korsfæstede Jesus af Nazareth, for alle folk: »Hver dene, siger han, »som bekjender mig for menneskene, ham vil ogsaa Menneskens søn bekjende for Guds engle. Men hvo mig fornegter for menneskene, skal fornegtes for Guds engle«. Aa, for betydningsfuldt og vigtigt og afgjørende det er med bekjendelsen! Aa, hvor alvorligt det er med denne frygt og denne skam og denne undselige tilbageholdenhed! Naar man læser om kristenforfølgelserne i de tre første aarhundreder, hvor stort er det ikke, at saa mange kristne blev faste trods alle hedningernes løfter og forlokkelser, trods alle deres trusler og pinsler! Hvor herlig martyrernes minder lyser for os bagom deres fængsler, bagom deres blokke, bagom deres baal, bagom de sønderrivende, vilde dyr paa amfitheatrenes blodige sand! Men hvor trist og tungt det er at læse om de kristne, som i angsten afsvor Kristus og gik hjem igjen frie, eller endog gik hjem igjen med rige gaver af gods og guld, fordi de havde efterkommet dommerens opfordring og fornegtet sin Herres dyrebare navn! Og saaledes ogsaa i det smaa, i det til sammenligning meget smaa hos os. Alle, som har holdt sig i bekjendelsen, trods det kostede, — som drev sig frem, trods de mange forundrede blik, de mange kolde øine, de mange bidende, onde ord, de fik for det, — de, som talte, som kristne burde tale, og de, som gjorde, som kristne burde gjøre — i ting, som al verden bagefter maatte give dem medhold i! Tænk paa det herlige, som venter dem, fordi de saaledes bekjendte og blev tro mod Menneskens søn! Tænk, naar han kommer, og naar han nævner deres navn og deres ringe daad med ros og ære, nævner det for de lysende himmelske englefyrster!
Men tænk ogsaa paa, naar du sveg, naar du var feig og ræd for verdens dom, for selskabets krav, for skikkens fordring, og derfor gjorde det, du ikke skulde gjort, eller lod være at gjøre det, du skulde have gjort, — hvorfor ingen har rost dig bagefter! Tænk paa, naar han selv kommer, og de kommer, englene i hans følge, og du maa bort fra den straalende, salige kreds, fordi du engang skammede dig i verden for at kjendes ved dem, ved deres.
Menneskens søn, ved alle tings herre! Efterat Jesus havde talt disse ord, for at tale mod og kraft ind i sine svagc og rædde venner, udtalte han et merkeligt ord om sine modstandere i verden, de mennesker, som de kristne frygter, og sviger sin Herre i frygt eller skam for dem. Han siger: »Hver den, som taler et ord mod Menneskens søn, ham skal det forlades; men hvo, som taler bespottelig mod den Helligaand, ham skal det ikke forlades«.
Der er altid nogen, som er imod kristendommen og Kristus, mest fordi de ikke bedre véd. Det er »Menneskens søn«, den ringe, den uanselige, — det er kristendommens formentlige ufornuft og daarskab, — det er disse mange daarlige kristne, hvori de har lært kristendommen at kjende: det er væsentlig derfor, de har stillet sig afvisende og fiendtlig. De véd ikke klart selv, at de tager feil, eller at de gjør uret. Det er af og til et hæderligt og agtbart verdensmenneske, som det er tilfælde med. Han har endnu aldrig havt øine til at se andet hos Kristus og kristendommen end det ringe, det formentlig urimelige, overdrevne, ufornuftige, daarlige. Der er nogle tvilere og fornegtere og vantro, som er blinde, men har et noksaa ærligt sind. Hvad saadanne folk siger og angriber i sin uforstand, naar de angriber Kristus og kristendommen, skal tilgives dem. Men de derimod, som har set bedre og skjønt bedre og alligevel spotter selve Aanden, selve grunddriften, selve det væsentlige i kristendommen, saadanne, som har set og faaet øie paa det guddommelige i Kristus, som hader det gode, fordi det er godt, og det hellige, fordi det er helligt, de, som ser, hvad de gjør, og med flid vil udbrede vantro og frafald, de gjør den synd, som der aldrig er forladelse for. Den synd gjorde farisæerne og sadducæerne sig skyldige i ligeoverfor Kristus selv, —mange af dem i alle fald, men visselig ikke alle. Mange af dem forstod selv, at de »stred mod Gud«, — som Gamaliel bad dem vel vogte sig for. De forstod det alt i Jesu dage; de forstod det endnu bedre siden, da de førte kampen videre mod apostlerne og mod den første kristne menighed. Det var det, som Saulus slet ikke ret forstod fra først, da han havde velbehag i Stefanus's mord, og »talte og stred« mod Menneskens søn, Jesus af Nazareth, men som begyndte mer og mer at gaa op for ham senere og at stikke ham som en brod i hjertet, at han havde uret, at han stred mod sandhedens aand. Havde han da ikke vendt om, men trodset ogsaa udenfor Damaskus, og der han sad inde i staden med sine blendede øine, i Judas's hus, i den gade, som kaldes »den lige«, da havde han gjort sig skyldig i synden mod den Helligaand, — den samme synd, som visselig ogsaa apostlen Judas gjorde sig skyldig i; thi han solgte ikke sin mester alene af gjerrighed og af svag begjærlighed efter jordisk gods;
af indædt uvilje og af overhaandtagende had til den hellige og rene, som plagede ham med sin uskyldighed og harmede ham med sine vedholdende formaninger.
»Den, som seirer«, siger Herren, »skal arve alle ting; men de rædde og vantro og vederstyggelige, deres del skal være i søen, som brænder med ild og svovel«. (Aab. 21, 7, 8).
de vantro eller til de vederstyggelige ! Amen.
Selvfornegtelse.
Matth. 16, 24—27: Da sagde Jesus til sine disciple: Vil nogen komme efter mig, han fornegte sig selv og tage sit kors op og følge mig! Thi hvo, som vil frelse sit liv, skal miste det;
mister sit liv for min skyld, skal finde det.
sin sjæl? Eller hvad vil et menneske give til vederlag for sin sjæl? Thi Menneskens søn skal komme i sin Faders herlighed med sine engle, og da skal han betale enhver efter hans gjerning.
1ste søndag efter Trefoldighed. :
Det er idag den rige mands og Lazarus's søndag. Den kaldes ogsaa saa i det gamle kirkesprog.
enten mere skjult eller mere aabenbart og ligetil, med hvad Herren har sagt om disse to. I forbindelse dermed skal vi da ogsaa betragte denne vor anden nye tekst til idag.
Der er ofte ved betragtningen af hin lignelse blevet spurgt om, hvad det egentlig var, som var den rige mands fordømmelige synd, og ligeledes, hvad det egentlig var, som gjorde, at Lazarus blev salig; thi det kan, efter hvad man ellers har lært om aarsagerne til fordømmelse og saliggjørelse, synes ikke at være saa aldeles klart, ligesom der ogsaa er givet forskjellige svar paa dette spørgsmaal af lignelsens udlæggere, navnlig hvad den rige mand angaar.
Denne vor tekst maa siges at give os det rette svar.
For først at holde os til den rige mand og undersøge, hvad det egentlig var, som bragte fordærvelsen over ham, saa tør der være flere af de herpaa givne svar, som, om de høres forskjellige, dog i og for sig alle kan være noksaa rigtige, idet de i grunden hænger sammen med og tilsidst samler sig i det eneste fuldt rigtige svar. Dette endelige, rigtige svar, som angiver grundaarsagen, er udtalt af Jesus i denne vor tekst. Jesus taler nemlig i dette vort andet nye evangelium paa første søndag efter Trefoldighed, den rige mands og Lazarus's søndag, om, at den, som vil komme efter ham, skal fornegte sig selv. »Vil nogen komme efter mig, han fornegte sig selv og tage sit kors op og følge mig«.
Vi kan vistnok sige, at det var i grunden den rige mands fordømmelige synd, at han vilde ikke gjøre dette, vilde ikke fornegte sig selv; han vilde tvertimod kun følge sin egen lyst.
Der staar om ham, at han »klædte sig i purpur og kosteligt linklæde og levede hver dag herlig og i glæde«. Det staar der om hans liv i verden som dets karakteristiske betegnelse. Der staar, merkelig nok, slet ikke noget mer: eller noget, vi vil sige, egentlig ondt om ham; men deri maa altsaa alligevel ligge antydet aarsagen til hans fordømmelse, og den var, med et udtryk, laant fra vor tekst, at han ikke vilde fornegte sig selv. Ved denne daglige overdaadighed, som lignelsen skildrer, lagde han nemlig sit sanselige, selviske, egenraadige sindelag tydelig nok for dagen.
Den rige mands fordømmelige synd var, at dette overdaadige levevis var hans hjertes høieste lyst, at denne lyst var hans livs lov, saa han ikke for nogen ting vilde fornegte sig selv i dette eller under nogen omstændighed, f. eks. ved synet af sine medmenneskers elendighed, lade dette være, saa længe som han bare kunde.
Disse Jesu ord i vor tekst idag: »Vil nogen komme efter mig, han fornegte sig selv og tage sit kors op og følge mig« — havde ogsaa den rige mand faaet høre mangen gang, — vistnok ikke efter deres ordlyd, men saa meget mere efter deres mening; thi efter meningen faar alle mennesker paa mangfoldig vis hore dette. Men der kunde ingen ord legge sig mer paatvers for ham end disse. Give sit liv et nyt og andet indhold, legge ind i det nye og andre bevæggrunde, saa rent forskjellige fra, hvad det hidtil havde havt, fremmede, hellige, evige hensyn, det vilde i hans øine totalt have ødelagt hans liv og aldeles berøvet ham alt det, han satte pris paa i verden, om der aldrig saa meget var noget inderst i ham, som just savnede dette indhold og vilde tage disse hensyn, og om han tillige aldrig saa meget fik vide, at dette var Guds bestemte krav.
Saaledes havde det sig vistnok med den egentlige aarsag til den rige mands fordømmelse; han vilde aldrig fornegte sig selv. Vender vi os nu til den fattige Lazarus og spørger om aarsagen til hans frelse, hvorfor de hellige engle hjembar hans sjæl, saa maa vi først erindre, at en behøver ikke at være rig for at have ondt for at fornegte sig selv. Det kan en fattig ogsaa have meget ondt for, og da gaar ogsaa han samme vei, som denne rige gik. Imidlertid er det vistnok saa, at den fattige og den syge; thi Lazarus var baade syg og fattig ifølge lignelsen, — det er vel saa, at den fattiges og syges livsvilkaar hjælper ham mer til at lære selvfornegtelsens kunst, mens den store jordiske rigdom og den stadige medgang og styrke gjør et menneske mer uskikket til at fornegte sig selv, gjør mennesket stolt og stort, gjør det raadigt og lystent, saa en ydmyg selvfornegtelse falder vanskeligere for en saadan — alt af den grund. Den fattige, syge Lazarus, som englene sidst bar bort, var i alle fald en mand, som i livets skole havde lært at fornegte sig selv, fornegte sig i sine ønsker, om de var aldrig saa beskedne, fornegte sig i sine klager, om de var aldrig saa berettigede, fornegte sig i alt det, som ogsaa han efter sin naturlige lyst og trang kunde have søgt, og ogsaa haabet, eftersom de fleste havde det. Ett er i og for sig det at lide, et andet er det at lide taalmodig. Ett er det igjen at have fortvilelsens og opgivelsens taalmodighed, et andet er det at lide hengiven i Guds vilje, fuld af hengivelsens og troens taalmodighed, men altsaa ogsaa fuld af haab paa Guds snare eller endelige hjælp. Saaledes, med dette taalmodige haab, som lutrer den lidende, var det, at Lazarus — som hans navn »Gud hjælper« tyder paa — laa og tvang sit suk, sin klage, sit syge legemes smerte og savn. Det høiere syn og den høiere sans lærte ham at fornegte hos sig det lavere krav og den lavere trang, eller hengiven at tie uden knur eller klage, om han ikke synderlig kunde faa nogen tilfredsstillelse af dem. Sjælen fik legemet til at tie trods sin ynk og jammer; evigheden fyldte den arme timelighed med sin overvættes rigdom.
dette jordiske liv, kaldte ham efter sig og fik ham ogsaa efter sig; thi han blev derunder, saa han kunde komme efter.
»Vil nogen komme efter mig, han fornegte sig selv og tage sit kors op og følge mig«. Fornegte sig selv og tage sit kors op og følge Jesus, — de tre ting er ett. Det, som skal fornegtes hos en selv, er det, som skal korsfæstes hos en selv; men det, som skal kors. fæstes hos os, er alt det i os, som hindrer os i at følge Jesus. Korset er et kors for den onde natur, for den fordærvelige egenvilje, som skiller os ved frelsen og fører os bort ifra Frelseren, Korset er alt det, som lægges paa, og som tages op og bæres for at følge efter Frelseren, for at faa del i frelsen, for at komme ind i riget.
Det, som skal fornegtes for at komme efter Jesus og til Jesus, er ikke noget, Gud har sat som betingelse derfor efter et indfald eller efter et paafund; det er ikke vilkaarlig bestemt af ham. Det er heller ikke en af Gud vilkaarlig fastsat straf, at et menneske fortabes og ødelægges ved at følge sin egen vilje. Det er meget mere det naturnødvendige, det selvgivne, det, som da ikke kan udeblive. Vil et menneske følge sin egen lyst i verden og foragte Guds bud, da bliver denne adfærd dets naturnødvendige, selvgivne, sikre undergang.
saa som en er i sin fordærvede, onde natur og i sin kjødelige, egenraadige lyst. Ofte sees det klart alt her i tiden; iblandt vil det først sees klart i evigheden; men altid vil ogsaa alt her, under dette livs forløb, sees saa meget af det, at man kan forstaa, at disse Jesu ord er evig sande: »Hvo, som vil frelse sit liv, skal miste det; men hvo, som mister sit liv for min skyld, skal finde det«. Den, som mister sit liv paa selvfornegtelsens kors for Kristi skyld, den bevarer sit liv. Under hvilketsomhelst kors og paa hvilketsomhelst kors er der liv at vinde, naar det virkelig er et kors, det vil sige noget, som maa bæres for Kristi skyld eller for at kunne være en kristen. Den, som under hvilkensomhelst lidelse af denne grund, fornegter sig selv, den bevarer sig selv. Saaledes er da det, som kan synes et menneske at være døden, i virkeligheden livet, og det, som kan synes ham at være livet, derimod døden. Naar Kristus, den fremmede og udenfor værende, lever i mig, da lever jeg; thi da lever mit livs frelser i mig. Naar jeg i egensind følger min egen vilje og lever efter min egen lyst og Herrens vilje bliver mig udenfor værende og fremmed, da bliver jeg et fortabt og ulykkeligt menneske. Saa forkjert er det blevet med os i denne syndige verden! »Hvad gavner det et menneske, om han vinder den ganske verden, men tager skade paa sin sjæl? Eller hvad vil et menneske give til vederlag for sin sjæl«?
Jesu ord i glas og ramme paa sit kontorbord for altid at have dem for sine øine. Det kunde kanske være særlig nyttigt for en kjøbmand at gjøre saaledes; det var imidlertid ogsaa af uberegnelig nytte for ethvert menneske, om han altid havde dette Jesu ord for øie. Omgivet af verden er vi alle, og verdens mange slags herligheder har en lokkende og forførende magt over os alle, for den ene det, for den anden det; men havde vi altid disse Jesu ord, levende for øie, vilde verdensforførelsen miste sin magt over os, hvori den saa bestod. Hvor. mange rige i verden er ikke blevne evig fattige for den ivrig eftertragtede verdslige vindings skyld og for dens nydelses skyld, idet de glemte sjælen! Hvor mange navnkundige verdenserobrere har ikke af denne grund tilslut forladt alt det, de vandt af verden, efter imidlertid at have tabt, hvad der for dem skulde havt størst værd af alt — sig selv, sin sjæl! Og mange fatttige og ringe, som lidet fandt og lidet vandt med alt sit strev og begjær, er det gaaet ligedan, altsaa ikke fordi de vandt noget af verden, men fordi ogsaa hos dem alt deres sind stod til at vinde og til at nyde, hvad der efter fattig leilighed var anledning til.
Der er to ting, som det menneske ulykkeligvis forglemmer, der ikke vil fornegte sig selv i den betydning, hvori Jesus her kræver det: de to ting er døden og dommen, det er denne Guds alvorlige paamindelse: »Det er et menneske beskikket engang at dø og derefter dommene. Den, der i sin selvraadige, sanselige begjærlighed søger at vinde og nyde saa meget af verden, som det er ham muligt, lever i verden, som om han skulde forblive her bestandig, og som der intet regnskab var, mens virkeligheden er, at vi, efter at have været her en stakket tid, maa bort fra altsammen for bestandig og da skal svare for alt der, vi kommer. »Vi har intet bragt med til verden; det er da aabenbart, at vi heller ikke kan bringe noget ud derfra«, siger Paulus i vor epistel. Men saa aabenbart og saa almen bekjendt, som dette er, saa lever alligevel en stor mængde mennesker, som om dette var dem ganske ubekjendt.
Men efter døden kommer dommen, og den, som skal dømme de fra verden bortvandrede sjæle, er just den, som har talt disse ord og taler til os alle om at fornegte sig selv, om at tage sit kors op og følge ham. »Menneskens søn«, siger han, »skal komme i sin Faders herlighed med sine engle, og da skal han betale enhver efter hans gjerning«. Men naar vi ved, at Menneskens søn skal betale enhver efter hans gjerning, maa vi ogsaa huske paa, at dette i hans øine netop er den væsentlige gjerning, den, som han spørger om og søger efter i alle et menneskes gjerninger: om en i verden fornegtede sig selv for Kristi skyld og tog sit kors op og fulgte ham.
ord til svar derpaa, — da gaar det op for enhver, hvorledes det at ville frelse sit liv, virkelig var at miste livet, at tabe sig selv; men det at give sit liv og sig selv hen for Menneskens søns skyld, just var at vinde det, var at frelse sig selv, — at det overalt var saaledes, hvor ens egen vilje og den naturlige lyst drog til den ene side, men Herren kaldte over til den anden. Denne kundskab og forstaaelse kommer imidlertid for sent til frelse, hvis den kommer først paa den dag. Om end ikke saa klart som da og som der, maa dette være gaaet op for os allerede nu og her, og vi maa have gjort, efter hvad vi har forstaaet.
efterfølgelse! Amen.
Det himmelske kald.
Luk. 9, 51—62: Men det begav sig, der de dage fuldkommedes, at han skulde optages, da vendte han stadig sit ansigt til at vandre til Jerusalem, Og han sendte bud foran sig, og de gik bort og kom ind i en af samaritanernes byer for at berede ham herberge. Og de annammede ham ikke, fordi hans ansigt var vendt til at vandre til Jeru salem. Men der hans disciple Jakob og Johannes saa det, sagde de: Herre!
fortære dem, ligesom og as gjorde? Men han vendte sig og irettesatte dem og sagde: I ved ikke, af hvad aand I er. Thi Menneskens søn er ikke kommen for at fordærve menneskers sjæle, men for at frelse. Og de gik til en anden by.
gik paa veien, sagde en til ham: Herre! Jeg vil følge dig, hvor du gaar hen. Og Jesus sagde til ham: Rævene har huler, og himmelens fugle reder; men Menneskens søn har ikke noget, hvortil han kan helde sit hoved. Men han sagde til en anden : Følg mig! Men denne sagde : Herre ! Tillad mig først at gaa hen og begrave min fader ! Men Jesus sagde til ham: Lad de døde begrave sine døde! Men gak du hen og forkynd Guds rige! Men ogsaa en anden sagde: Herre! Jeg vil følge dig; men tillad mig først at tage afsked fra dem, som er i mit hus! Men Jesus sagde til ham: Ingen, som lægger sin haand paa plogen og ser hen til det, som er bag ham, er vel skikket til Guds rige.
2den søndag efter Trefoldighed. Tredie tekstrække.
Den ledende grundtanke, hvorefter vore tekster idag, paa anden søndag efter Trefoldighed, er valgt, er vistnok det himmelske kald i Kristus Jesus, vor herre. Med hensyn til det, for at kaste lys over det, over dette kalds vilkaar og dette kalds krav til dem, som vil følge det, er vistnok alle denne dags tekster valgte. Særlig er det det krav paa verdens forsagelse i forskjellige henseender, som er forbundet med det himmelske kald, og som det paa den ene side er saa nødvendigt, at menneskene maa finde sig i, men som de paa den anden side alligevel ofte har saa saare ondt for at efterkomme og heller ikke altid synes saa rimeligt, som det dog er nødvendigt.
At dette kald og dets krav virkelig skal være den ledende grundtanke i denne søndags betragtninger, fremgaar allerede af kollekten, hvor vi takker Gud, fordi han ved sit hellige ord har ladet os kalde til det evige liv, som i det egentlige, gamle evangelium er lignet med et gjestebudsmaaltid, der, saa herligt som det er, dog ikke gjør det overflødigt for kollekten videre at lægge os i munden at bede, at vi ikke maa høre det kaldende ord forgjæves, men at vi »rettelig bereder os til saadant maaltid og ikke lader os hindre af nogen verdslig omsorge; thi deri ligger netop vanskelighederne og faren. Det var agren i det gamle evangelium, som den ene af de budne vilde ud og se; det var plogokserne, som den anden vilde hen og prøve; det var den unge hustru, som den tredie indbudne ikke kunde reise ifra, — og saa blev enden, at ingen af de mænd, som var budne, kom til at smage den store nadverd. Paa samme maade bliver det altfor mange, der har modtaget kaldelse til at tage del i det evige livs glede og salighed, som hænger saa fast ved denne verdens forskjellige ting, at de ikke kan løsrive sig fra dem og komme. De forskjellige verdensforbindelser holder dem fast der, de er, saa de ikke følger himmelkaldet. Og vi skal vel merke os, at disse hindrende og fastholdende verdensforbindelser slet ikke alle er aabenbart forkastelige eller i sig selv onde og utilbørlige eller unødige og søgte; flere af dem kan endogsaa i sig selv være ganske berettigede, tilbørlige, pligtmæssige og prisværdige. Selv i det gamle evangelium var der jo slet ikke tale om noget, som i og for sig var utilbørligt eller syndigt; men vel kan det være, at alt, som nævntes der, var opsætteligt eller unødigt eller søgt;
6 — Ti prækener.
være i og for sig, at en, som havde kjøbt en ager, havde lyst til ud at se den, eller at en, som havde kjøbt sig nye plogokser havde interesse af at prøve dem, eller at en mand var saa glad i sin unge hustru, som han just havde holdt bryllup med, at han ikke kunde forlade hende. Intet af dette var i sig selv galt eller urigtigt, og dog kom det altsammen i strid med indbydelsen og voldte, at kaldet ikke blev fulgt. Endnu tydeligere træder det frem i det andet evangelium til idag, at det slet ikke behøver at være i og for sig urigtige og onde ting, som hindrer og afholder et menneske fra at følge Herrens kald, ja, at det kan være saa langt fra noget i og for sig forkasteligt, at det endog kan være noget, som i og for sig er en uafviselig og bestemt pligt, men som under visse omstændigheder dog kan blive skjæbnesvangert for den, som gjør det, og endog medføre hans udelukkelse fra Guds rige. I dette andet evangelium udtaler Jesus nemlig disse, som de høres, forfærdelig haarde ord: »Dersom nogen kommer til mig og ikke hader sin fader og moder og hustru og børn og brødre og søstre og tilmed sit eget liv, han kan ikke være min discipel«, — altsaa dersom han ikke hader det, som han just har en naturlig forpligtelse til at elske! Vi skal ikke her tale nærmere om dette; men jeg antager, at just vor tekst idag, i hvad den indeholder om de to mænd, som omtales i slutningen af evangeliet:
mand, som, før han fulgte Jesus, først vilde være med i sin faders begravelse, og den mand, som ligeledes, for han fulgte Jesus, forst vilde sige farvel og tage afsked med sin familie, — jeg antager, at vor tekst heri giver os vink til forstaaelse af hine Jesu ord om at hade fader og moder og hustru og børn.
Vort evangelium begynder med disse forunderlig høitidelige ord: »Men det begav sig, der de dage fuldkommedes, at han skulde optages, da vendte han stadig sit ansigt til at vandre til Jerusalem«. Da den tid altsaa kom, at han skulde fuldføre sit kalds store gjerning, da vandrede han stadig mod Jerusalem, uden nogensinde at tabe dette sit maal af sigte, havde altid ufravendt Jerusalem i tanke og for øie, hvor han skulde lide døden og gjennem døden stige op til sin himmelske fader. Han var altsaa tro mod det himmelske kald; han lod sig aldrig afholde eller hindre af noget fra stadig at gaa mod maalet, hvor tungt det var. Han gik verdensforsagelsens og selvfornegtelsens vei uden nogensinde at vige af og efterlod os ogsaa deri sit exempel, at vi skulde følge i hans fodspor. Uforanderlig lydig mod Guds kald, som det høieste og altbeherskende, og dog tillige saa taalmodig og sagtmodig! Ikke engang hine samaritaneres kjærlighedsløse, vrangvillige afvisning kunde bringe ham til at afvige et øieblik fra sin selvfornegtende korsgang;
himmelske kald, vilde samaritanerne ikke give ham herberge i sin by, om det end ikke var, fordi de forstod dette sidste. Det var alligevel ogsaa en modgang, til alt det øvrige, for lydighedens skyld. Denne deres adfærd, som i høieste grad oprørte hans disciple Jakob og Johannes, denne ubarmhjertige afvisning, den føltes nok, saa taalmodig som han bar det, dog ogsaa dybt af ham selv. Vi kan godt merke det paa disse hans vemodsfulde ord, som han talte, ikke da netop, men senere, til hin begeistrede mand, der sagde, at han vilde følge ham, hvor han gik: »Rævene«, sa' Jesus, rævene »har huler og himmelens fugle reder; men Menneskens søn har ikke noget, hvortil han kan helde sit hoved«. At han eied intet hus og intet hjem, intet sted, han kunde kalde sit, endda selv markens dyr og himlens fugle paa sit vis har saadant, det følte ogsaa den herre Jesus tungt, men han bar det stille. Han bar det stille og hengiven og klaged ikke, endmindre blev han derfor utro; men han vilde dog, at den begeistrede ven, som han vidste var vant til alle livets bekvemmeligheder, skulde vide paa forhaand, hvad han maatte berede sig paa at forsage, om han vilde følge ham overalt, hvor han gik, og hvor hans vei førte hen. Jesus vilde nok have venner, som fulgte ham; men han vilde ikke have hjælpere, som snart svigted, fordi de ikke vidste og ikke magted, hvad de havde indladt sig paa. Den glødende ven vilde i sin varme beundring følge ham overalt;
som det heder:
til man os ser fra kampens plads at gaa —gaa, ikke som de, der for tidlig ophørte med kampen, men som de, der har holdt kampen ud, der er blevne tro til enden, der har bestaaet, efter at have overvundet alt. Det er ondt at se saa mange slet ikke ville følge Guds kald; men det er det sørgeligste af alt at se dem, som med iver begyndte, igjen at slutte. Det er en hjertets bitterhed, Det er en skam; det er endnu mer, det er stor baade skam og sorg og skade for Herren og for alle hans hellige engle og for hele hans stridende kirke paa jorden, og værst i sidste henseende — som skade — for dem, der staar disse svigtere nær og kan smittes af dem. Bedre var det for en saadan, at han aldrig havde været med, heller end at han skulde ved sit forhold bringe troløshed og modløshed og flugt ind i Herrens hær.
men, og ingen maa tro sig sikker for fristelse og fald:
maa være dig af hjertet tro og huld! Eller som det formanende siges i en anden hellig salme:
giv ei kjødet raaderum, at ei naadens lys skal rømme for de onde lysters skum! Og dog behøver det, som sagt, ikke altid at være de onde lyster, som volder det; det kan iblandt endog synes at være de helligste forpligtelser og det naturligste og menneskeligste hensyn til dem, som staar en nær, som har ret og billigt krav paa en, bundne sammen med hverandre, som de er, baade ved blods og kjærligheds og venskabs baand. Det ser vi just af hvad Lukas fortæller om de to mænd, — han, som bad om tilladelse til først at vise sin afdøde fader den sidste kjærligheds og æres tjeneste: at ledsage ham til graven, og han, som gjerne vilde følge Herren, men bad om tilladelse til først at tage afsked med dem, som var i hans hus, det vil sige med sin nærmeste familie. Thi ingen af dem fik lov af Herren til at udføre dette baade rimelige og rigtige ønske, fordi ingen af dem kunde faa lov til det, uden at tage stor skade af det paa sjælen, uden at det blev følgen deraf, at de aldrig kom tilbage til Jesus. Det saa han nemlig vilde blive den skjæbnesvangre følge af, at de forinden igjen kom sammen med sine. Ak, hvor ofte ens egne med sine krav, med sine forestillinger, med sine bønner og med sine trusler har skilt et menneske fra Guds rige!
med bønner eller trusler, har de gjort det uden ord bare ved det sind og den sans, som de havde, og som stod ud fra dem som en luft og som en, lugt og som en taus bortførende magt. Selskabskreds og omgang, høflighed og hensynsfuldhed og god tone, — en samling ikke bare af sorte djævle, men ogsaa af hvide!
Kjender I martyrkvinden, den hellige Perpetua fra Karthago? Den adelige, unge hustru, som, kjæmpende mod sit barns graad og mod sin faders bønner og taarer og knæfald, trodsede datters pligt og trodsede moders følelse, — de sterkeste og ædleste magter i det sande menneskeliv, hun, som, kjæmpende med sønderrevet hjerte mod alt dyrebart og kjært, blev tro mod Kristus indtil den grufuldeste død for den vilde okses spidse horn? Kjender I hende, saa ved I, hvad det vil sige i livet at hade den fader, en dog hjertelig elsker, at hade det barn, en gjerne gav sit hjerteblod for, og da forstaar I ogsaa Jesu haardhed her, som negter sønnen opfyldelsen af hans helligste pligt og negter egtemagen og faderen opfyldelsen af den naturligste og ædleste mennesketrang, — den, som ellers ikke alene er tilladt, men paa det alvorligste befalet i Guds lov! O, hvor ondt det er for dem, som saaledes faar valget mellem Kristus og far og mor, mellem Kristus og familien, mellem ham og det, som ellers er en kjærest i verden! O, hvor ondt det er, men hvor skjønt og stort af dem, som væd at vælge ret trods hjertets suk og saar!
ondt, men hvor herligt tillige, at se den store martyrkamp, som aldrig glemmes, som lever i historiens minde, i martyrens lysende ihukommelse, — saa som tilfælde er med den hellige og salige Perpetua og med saa mangfoldige andre, der med sit al verden ofrende mod i gjerninger har udsunget Luthers salme :
Der er de, hvis minde lyser saaledes for alles øine, og der er de, som har kjæmpet den samme kamp, men uden at nogen udenforstaaende vidste det eller véd det, uden at nogen har tegnet det op til ihukommelse, uden Gud alene. Den samme troskabens haarde kamp i det ukjendte hverdagslige mod spotteord og smigreord, mod kjærtegn og mod klager, mod løfter og mod trusler, mod berøvelser og mod gaver, kjæmpet i hjemmets kreds, i venners kreds, i forretningsforbindelse og i offentlig tjeneste, holdt sig oppe udholdende og stadig, hvor ingen ven saa det og ingen ven hjalp. Ingen martyrkrone har de faaet i historien, men alligevel venter en blinkende krone dem paa Herrens dag.
Og paa den anden side alle de, som sveg, som gik tilbage, de, som døvedes og sløvedes, de, som skræmtes og lokkedes, som droges fra Kristus ved alt dette mangfoldige, som kan tjene til forførelse hos far og mor, hos bror og søster, i selskabs- og samfundsomgivelse, og skal ofte endog være det, som er pligt og ret! Hvem véd vel om alle disse svage og usle og ulykkelige, som saaledes aldrig kom til livets gjestebudsbord hos Gud? De fik overvundet dem, de, som stod dem nær, de fik overtalt dem, stanset dem, vendt dem paa veien; de fik slukket begeistringens hellige ild, og dertil var ikke sjelden bare luften og lugten, som stod af dem, bare deres giftige aande, ja bare synet af dem nok! De gik tilbage til sine, og de kom aldrig igjen til Herren. De elskede for meget sine, og de lod sig overtale, eller de kunde simpelt ikke igjen gaa fra dem. Ak havde de heller hadet! Havde de heller mistet, forladt eller blit forladte! Havde de kunnet taget og baaret dette kors efter Kristus!
Husk ham selv: han misted mor, misted søstre, misted brødre, misted barndomsvenner i Nazareth, spildte deres venskab, misted sine landsmænd, spildte deres beundring -— for sit himmelske kalds skyld.
som de! Hans barndoms- og ungdomsvenner vilde støde ham udfor berget, hvorpaa deres stad var bygget, da han havde talt om sit kalds gjerning, — mor og søsken sad hjemme og vilde ikke følge; de holdt ham for at være fra sig og afsindig, da han gik saa ivrig i sit kald. De troede ikke paa ham; de haaned ham; de havde sorg af ham! Det er sandt mer, end vi véd: Menneskens søn havde ikke, hvad rævene har og hvad fuglene har, ikke hule, ikke rede, ikke hjem, ikke noget at helde sit hoved til. Men ligevel gik han sin vei, og siger til os alle, mens han saaledes gaar sin vei mod maalet:
til Guds rige«. Amen.
Broderkjærlighed kjendetegnet.
Joh. 13, 34-—35: Et nyt bud giver jeg eder, at I skal elske hverandre, at, som jeg har elsket eder, skal og I elske hverandre.
Derpaa ska kjærlighed. 13de søndag efter Trefoldighed. . Tredie tekstrække.
Det er ikke noget særdeles langt evangelium, de har givet os at tale over idag; det er jo ikke mere end to smaa vers. Men derfor kan det jo være nok til at holde en hel prædiken over, om saa skal være, og prædikenen over denne korte tekst kunde for den sags skyld gjerne gjores meget lang.
Det er kjærligheden, som er givet os at tale om idag, den kristelige indbyrdes kjærlighed, og om den kan der være meget at tale. Der er ogsaa baade talt og skrevet saa meget og saa vakkert om den. Endda kan en sige, at der er ikke talt, som der skulde, om kjærligeden, at der er ikke talt om den kristelige broderkjærlighed, som den fortjener at tales om.
Det er dog ikke nok, at der bliver talt, selv om det vår baade meget og vakkert. Der maa mere til, for at det skal være nok, og det, som endnu maa til, er det vanskeligste, i alle fald det vigtigste. En kan tale som en engel om kjærligheden, om broderkjærligheden, baade udlægge klart om den og liflig høilove den, uden derfor selv at eie meget af den. En kan jo, efter hvad Paulus siger os i epistlen, tale med menneskers og engles tungemaal, uden at have kjærlighed, være bare en lydende malm eller en klingende bjelde. Men aldrig lyder det alligevel vakrere eller klinger det deiligere, end naar talen gaar om kjærligheden, for der er saa lidet kjærlighed i verden, og verden trænger saa meget kjærlighed.
En kan tale baade meget og vakkert om kjærligheden, om en ogsaa selv ikke har stort af den. Men alligevel:
ogsaa bedre tale bedre om den! Den taler tilsidst bedst om kjærligheden, som har mest af den. Den, som taler bedst ud af kjærligheden, taler tilsidst ogsaa bedst om den. Saaledes er det, englene og de hellige Guds mænd taler om kjærligheden; de er fyldte af den selv. Saaledes taler Jesus; saaledes taler Johannes; saaledes taler Paulus om kjærligheden. Gud hjælpe os alle til med dem at tale vel om kjærligheden, fordi vi med dem har kjærlighed !
»Et nyt bud giver jeg eder, at I skal elske hverandre, at, som jeg har elsket eder, skal og I elske hverandre«.
Dette er den kristelige broderkjærligheds nye bud. Den kristelige broderkjærlighed er en ny kjærlighed i verden, kommen med Kristus og funden blandt de kristne.
Budet om kjærlighed er alligevel et gammelt bud, ligesaa gammelt som verden. Da Gud skabte verden, lagde han det i naturen og i samvittigheden, at de skulde elske hverandre. »Har vi ikke allesammen én Fader? Har ikke én Gud skabt os? Hvorfor handler vi da troløst, den ene mod den anden«? siger profeten (Mal. 2, 10). Dette var den oprindelige menneskekjærligheds og broderkjærligheds bud, grundet paa, at Gud som alles skaber var alles fader, at alle mennesker derfor var brødre. Denne medskabte kjærlighed forstyrredes ved syndefaldet, og alt Kain slog sin broder Abel ihjel. Da Gud oprettede sin pakt med Israels folk, kom kjærlighedsbudet igjen i hans lov, naar han bød: »Du skal elske din næste som dig selv«. Dette var næstekjærlighedens bud, som blev landsmand s kjærlighedens bud i Israel, israelitens kjærlighedspligt ligeoverfor enhver af sit folk. Den skulde vel gaaet, men gik i alle fald lidet udenfor folket. Men Israels Gud kjendtes endnu mest som »hellig, hellig, hellig« midt i en ugudelig slegt, og hans hellige vrede var mere aabenbar for folket end hans hellige kjærlighed. Men saa blev Guds kjærlighed til menneskene aabenbaret deri, at Gud sendte sin Søn, den enbaarne, til verden, at vi skulde forliges med Gud som vor fader og leve broderlig med hverandre ved ham. Gud elskede os og udsendte sin Søn til en forsoning for vore synder (I Joh. 4, 9, 10). Da blev kjærligheden og Gud selv, som er kjærlighed, aabenbar, og da kom kjærlighedens nye bud. »I elskelige, har Gud saaledes elsket os, da er ogsaa vi skyldige at elske hverandre«, skriver Johannes i sit første brev (4, 11), og sammesteds i det andet kapitel: »Brødre, jeg skriver eder ikke et nyt bud, men et gammelt bud, som I har havt fra begyndelsen. Det gamle bud er det ord, som I har hørt fra begyndelsen. Atter skriver jeg eder et nyt bud, som er sandt i ham og i eder« (v. 7, 8). Det er den kristelige broderkjærligheds bud, som er et nyt bud i verden, fordi det kom først med Kristus, der paalagde os den kjærlighed, han havde selv:
at, som jeg har elsket eder, skal og I elske hverandre«.
Da han sagde dette, var han just paa veien til sin angst i Gethsemane for vore synder. Den kristelige broderkjærlighed, som elsker de medforløste brødre i Kristus Jesus, blev paalagt os da.
Hvad er det nye altsaa? Kristi kjærlighed er det nye, og det at elske i Kristus. Det er det nye, at menneskene fra nu af skulde elske hverandre »i Herrene, i ham, som havde elsket dem først, at de skulde elske hverandre, fordi Herren havde elsket dem og fremdeles elskede dem. Derfor skulde de nu i ham og for hans skyld, ja baade for Faderens og for Sønnens skyld elske hverandre.
Dette er det nye i verden, som kom da: Guds og Kristi kjærlighed til os og vor kjærlighed i Gud og Kristus til hverandre og til alle. Gud give, at dette ikke fremdeles maa være noget nyt for os, noget, som er ukjendt endnu i grunden, uagtet denne kjærlighed saa længe er bleven forkyndt og paabudt og derhos virkelig har været tilstede i verden, nemlig i Kristi sande disciple, i hans sande menighed, som alt har baaret dette kjendetegn paa sig gjennem aarhundreder og aartusinder. Hans sande disciple har ogsaa med hensyn til broderkjærligheden været som et lys i verden, hans menighed som staden paa bjerget. Den kristelige broderkjærlighed har ikke været skjult, og dog kan den desværre endnu være meget ukjendt; men om saa er, da er det væsentlig, fordi den endnu er ukjendt baade om os og i os.
»Kristi kjærlighed tvinger mig«, — det var engang et nyt ord i verden. Lykkelig er hver den, ved hvem det endnu atter bliver nyt, om det nu alt er gammelt, hver den, som kan udtale det med apostlen og føle dets sandhed som han! Den mand eller kvinde vil ogsaa komme til at kjende af erfaring et andet apostolisk ord: »Kristi kjærlighed gjør mig sterk«. Denne nye kjærlighed er saa, at den baade tvinger og gjør sterk. Den tvinger nemlig indenfra.
Det er den kristelige broderkjærlighed, som den hellige Augustin tænker paa, naar han siger: »Hav kjærlighed og gjør, hvad du vil«! Naar man har denne sterke, tvingende kjærlighed, kan man trygt gjøre, hvad man vil; thi man vil da ikke andet end det, man skal; thi »kjærligheden er ikke usømmelig; den glæder sig ikke over uretfærdighed, men glæder sig ved sandhed«, som der staar i vor epistel. »Hvo, der elsker sin broder, bliver i lyset, og der er ikke anstød i ham«, siger Johannes (1. 2, 11). Naar man har kjærlighed, kan man gjøre, hvad man vil. Da er det ikke længer at gjøre det, man skal og ikke vil; det, man skal, og det, man vil, er blevet ett. Da er det ikke længer den tunge pligt og det svære bud. Da bliver det en lykkelig erfaring, hvad Johannes siger: »Hans bud er ikke svære« (1. 5, 3). Fuld af kjærlighed er det, apostlen siger dette og kan sige det. Den, som har kjærlighed, er fri; han er ikke længer lovens træl, fordi det, som kjærligheden vil og gjør, just er at opfylde loven. Kjærligheden gjør ikke næsten noget ondt; derfor er kjærligheden »lovens fylde« (Rom. 13, 10). Den gjør ham ikke noget ondt, nei, men den gjør ham godt. Kjærligheden gjør godt. Der er et virksomt liv i kjærligheden. Kjærligheden maa være virksom. Den kan ikke være virksom i det onde, fordi den ikke gjør nogen noget ondt; men virksom maa den være. Derfor gjør kjærligheden godt; ja, kjærligheden er netop den «godgjørende«. Kjærligheden er en født velgjørerinde.
Om denne kjærlighed siger saa Jesus i den anden del af vor tekst: »Derpaa skal alle kjende, at I er mine disciple, om I har indbyrdes kjærlighed«.
Dette kjendetegn faldt sterkt i øinene, da det kristne broderskab første gang fremtraadte i verden. Deres store indbyrdes kjærlighed blev den første kristenmenigheds udskillende merke (Ap. gjern. 2, 44. 46; 4, 32). »Se, hvor de elsker hverandre«, sagde hedningerne; selv hadede de hverandre. »De elsker hverandre, før de kjender hverandre«! sagde de. »De indbilder sig, at de er brødre«, sagde de, beundrende og spottende paa engang; thi det var saa fremmed for hedningerne, at de maatte spotte det.
Den indbyrdes kjærlighed er Jesu disciples kjendetegn; paa den er det, »de ufeilbarlig kjendes maa«. En kan, efter hvad Paulus skriver i epistlen have »al tro«, saa en kunde »flytte bjerge«, uden at have kjærlighed. En kan uddele alt sit gods til de fattige, uden at have kjærlighed. En kan give sit legeme hen til at brændes, uden at have kjærlighed! Derimod kan en ikke omvendt have kristelig kjærlighed, uden at have kristelig tro, og uden at have evne til at uddele, om det saa skulde være al sin eiendom og uden at have evne til at give, om det saa skulde være sit liv. Derfor skriver ogsaa Johannes, idet han taler om den kristelige kjærlighed: »Derpaa har vi kjendt kjærligheden, at han har sat sit liv til for os. Ogsaa vi er skyldige at sætte livet til for brødrene. Men den, som har verdens gods og ser sin broder lide mangel, hvorledes bliver Guds kjærlighed i ham? Mine børn! Lad os ikke elske med ord, ei heller med tunge, men i gjerning og sandhed«! (1, 3, 16—18). Og han føier til: »Og paa dette kjender vi, at vi er af sandheden, og da kan vi stille vore hjerter tilfreds for hans aasyn« (1, 3, 19). Det er altsaa igjen et kjendetegn paa kjærligheden, paa den sande, paa gjerningernes kjærlighed til brødrene: den stiller hjertet tilfreds, den giver det ro selv for Herrens hellige og alvidende aasyn. Om dette kjærlighedens kjendetegn skriver Johannes fremdeles i samme mening: »Deri er kjærligheden fuldkommet hos os, at vi har frimodighed paa dommens dag; thi ligesom han er, saa er og vi i denne verden.
7 — Ti prækener.
heden ; men den fuldkomne kjærlighed driver frygten ud; thi frygten har pine; men den, som frygter, er ikke fuldkommet i kjærligheden« (1, 4, 17, 18).
Er det da saa, at kjærligheden er egenretfærdig, at den hviler tryg paa sine gode gjerninger? Nei, kjærligheden er ydmyg. Den er ringe i sine egne øine, den vil derfor ogsaa »gjerne tjener være«. Kjærligheden, som »ikke søger sit eget«, tænker ikke heller i nogen betydning paa sit eget. Den tænker ikke paa sig selv; endnu mindre trøster den sig ved sit eget og ved sig selv. Kjærligheden gjør ingen mand egenretfærdig. Tvertimod! Det er manglen paa kjærlighed, som gjør mennesket egenretfærdigt og hovmodigt. Barmhjertighed og kjærlighed var just det, som den egenretfærdige farisæer mest »forsømte« (Matth. 12, 7; 22, 23). Alligevel er dens hjerte tilfreds og har frimodighed mod dommens dag, — ja, Jakob siger, at barmhjertighed »roser sig« mod dommen. Det er, fordi den møder sig selv i Gud; thi Gud er kjærlighed. Den véd sig ett med ham, kjender sig som hans barn, — som apostlen skrev: »ligesom han er, saa er og vi i denne verden«.
Den kristelige broderkjærlighed, for hvem budet ikke er svært, gjør ogsaa glad, som den gjør frimodig; den gjør glade givere, som Gud elsker. Den gjør glade givere og glade modtagere. Den skaber den oprigtige gavmildhed, der virker taksigelse til Gud, som Paulus skriver om (2. Kor. 9, 7, 11). Den er derfor ogsaa i denne form, som den villige, baade glade og glædende gavmildhed, Jesu disciples merke. Derfor heder det ogsaa om den jerusalemske kristenmenighed, da den stod i den første kjærligheds glød og glæde, først, at »alle de troende var sammen og havde alle ting tilfælles. Og de solgte sin eiendom og sit gods og delte det ud blandt alle, eftersom nogen havde behov«, og dernæst, om deres kjærlighedsmaaltider, at de »nød maden med fryd og hjertets enfoldighed, idet de lovede Gud og havde yndest hos alt folket« (Ap. gjern. 2, 44—47). Men verdens kolde ondskab, som spottede kjærligheden, og endnu mere mange fattiges utaknemlige slethed, som vakte spotten, fordærvede dengang dette lykkelige forhold, afkjølede og forbitrede kjærligheden. Broderkjærligheden maa blive klog; men den skulde aldrig blive bitter ved verdens ondskab eller kold ved menneskers uværdighed.
Hellige betragtninger, from granskning, andægtig fordybelse i Guds hemmeligheder bringer sjælen nærmere hen til ham. De hellige følelser og de fromme rørelser lader hjertet merke Guds salige nærværelse.
som eier og kommer ind i den velvillige, lykkelige broderkjærlighed.
Der levede i middelalderen en høit anseet mand, som fik tilnavnet »doctor extaticus«, — den extatiske lærer, fordi han satte »extasen«, eller at et menneske kunde leve ligesom udenfor sig selv, aldeles optagen af Gud og af betragtningen af hans herlighed, som det høieste i livet. Han hed Johan Ruysbroek og døde for noget over 500 aar siden. Merkeligt er det, at han, som var saadan, har optegnet i sine efterladte skrifter følgende billedlige fortælling: Det var en from pige, som engang var alene paa sit værelse, fordybet i bøn og andagt. Da viste den herre Jesus sig for hende som en liden gut og satte sig ved hendes side; men saa bankede der en fattig syg paa døren og vilde have hende til at hjælpe sig. Da stod hun op og lod den herre Jesus sidde og tog sig af den syge. Da hun kom ind igjen," fik hun se, istedenfor den lille gut, en stor og vakker yngling og udbrød i forundring: »Herre Jesus, hvorledes er du paa denne korte tid bleven saa stor?« Han svarede: »Jeg har vokset saa meget i dit hjerte, fordi du forlod mig og ofrede den salige fornemmelse af mig for at tjene en af mine lemmer«.
Vi forstaar, hvad den gamle tænker og hellige drømmer hermed har villet sige. Vi forstaar, hvad han har følt midt i sine dybe betragtninger, midt i sine fromme og skjønne syner, midt i sine salige og søde fornemmelser af Gud og hans herlighed:
noget andet, som et menneskes kristenliv vokser mer ved end selv ved et saa gudgivet og gudfyldt liv som dette, at ikke tanker, ikke følelser, men den virksomme broderkjærlighed er det, som fornemmelig giver Kristus sin skikkelse og vekst hos os.
Maatte vi da alle faa mere af den kristelige broderkjærlighed, som elsker alle brødre i Kristus, som elsker alle mennesker for Jesu Kristi skyld og for Guds skyld! Maatte vi faa den kjærlighed til menneskene, at vi kan gjøre alt, hvad vi vil, og tilfoier dog næsten intet ondt, men kun godt!
) »Broderkjærligheden blive vedl!« (Hebr. 13, 1). Ja, den blive ved! Den komme der, hvor den endnu er ny og ukjendt! Den vokse der, hvor den er gammel og kjendt! Gud hjælpe dertil! Gud rense vore sjæle i sandheds lydighed ved Aanden til uskrømtet broderkjærlighed, til at elske hverandre inderlig af et rent hjerte! Amen.
I dødens søvn.
Matth. 9, 18—26: — — — Og der Jesus kom i øverstens hus og saa piberne og mængden, som larmede, sagde han til dem: Viger bort!
24de søndag efter Trefoldighed. Første tekstrække.
er gaaet ind til sin dom, eller at nu har han alt staaet for sin dommer, og den hellige skrift synes at sige det samme, naar den siger: »Det er menneskene beskikket engang at dø, men derefter dommen« (Hebr. 9, 27).
De døde er dømte, og de er ikke dømte. Dommen over dem er fældet, og dommen er dem bekjendt; men den er endnu ikke offentlig udtalt og endnu ikke offentlig fuldbyrdet. Den uomstødelige dom og den dømtes kjendskab til den er der; thi dommens ubedragelige virkninger er der; »kommende begivenheder kaster sine skygger foran sig«, som digteren siger.
Vi spørger da: hvorledes har de døde det under denne dommens visse forventelse? Hvorledes har de det indtil dommens dag, indtil dommen — ikke fældes; thi »dommen over dem har alt længe været virksom« (2. Petr. 2, 3); men indtil den offentlig fuldbyrdes paa den yderste dag? Hvorledes er mellemtiden mellem døden og dommen?
Vistnok siger Zofar, Hjobs ven: »Dybt er dødsriget; hvad ved vel du?« (Hjob 11, 8), og Hjob siger selv: »En mand dør og ligger henstrakt, og et menneske opgiver aanden, og hvor er det da?« (Hjob 14, 10). Dødsriget er vistnok, som en gammel kirkefader har kaldt det: »det skjulte sted«; men det er dog ogsaa saa, at Gud »drager det skjulte frem af mørket og fører dødsskygge frem til lyset« (Hjob 12, 22), idet han aabenbarer det for os i sit ord. Naar vi spørger: hvorledes er det i de dødes rige? da faar vi svar herpaa ved mange udsagn derom i Guds ord. Jeg vil, i henhold til vor tekst, her samle nogle, der peger i samme retning, som den synes pege. Hjob siger om de døde, om det menneske, som lægger sig og ikke igjen reiser sig: »indtil himlene ikke er mere, vaagner de ikke og vækkes ikke op af sin søvn« (Hjob 14, 12 fl.); men engelen talte med Daniel om, at mange, som sover i jordens skjød, skal opvaagne, somme til evigt liv og somme til skam, til evig afsky« (Dan. 12, 2), og til Daniel selv blev der sagt: »Men gaa du din ende imøde, og du skal hvile og staa op til din lod ved dagenes ende« (Dan. 12, 13). Esaias taler om, at de bortrykkede fromme mænd »hviler paa sine leier« (Esai. 57, 1, 2). Paulus kalder Kristus »førstegrøden af de hensovede« (1. Kor. 15, 20)
1. Thess. 4, 13). Matthæus taler om »mange af de hensovedes hellige legemer, som opstod« i Jesu dødsstund (Matth. 27, 52), og her i vor tekst siger Herren selv om Jairs døde datter: »Pigen er ikke død; men hun sover«, som han senere sagde om den døde Lazarus fra Bethanien: »Lazarus, vor ven, er sovet ind; men jeg gaar hen for at opvække ham af søvne« (Joh. Tr, 11)
Det svar ligger altsaa i alle disse Skriftens udsagn om denne skjulte mellemtid:
rolig søvn, fuld af hvile for de fromme; men da vel ogsaa en urolig, hvileløs søvn for dem, som ikke var fromme, — en søvn, eftersom enhver er og har det. Døden er en søvn. Det er den indad dragne, den indad vendte tilstand. Det er en indad bevidst, men udad ubevidst tilstand. Hvor underfuld og hemmelighedsfuld er ikke søvnen, »dødens broder«! Han kommer til os hver aften og tager os i sine arme, og vi tænker saa lidet derved!
Naar vi taler om søvnen, maa vi heller ikke glemme drømmen, som kommer med søvnen. Hvor underfuld og hemmelighedsfuld er ikke drømmen, hvori den sovendes sjæl endnu vaager! Døden er ikke den »drømløse søvn«, som man har sagt; ogsaa dødssøvnen har sine drømme. Dagens liv kommer ofte igjen i nattens drømme, og hvor klart og levende bliver ofte ikke i drømmen ogsaa det, som var saa ubetydeligt eller saa utydeligt og saa snart igjen blev glemt om dagen! I nattens drømme kommer det ogsaa tilbage og kommer nær, som alt var langt borte fra det vaagne liv. I dødssøvnens drømme rører vel alle livets bortgangne skikkelser og alle gjerninger paa sig, kommer tilbage og viser sig for den døde, fordi han »er ikke død, men sover« (Mark. 5, 39).
Hvad et menneske gjorde i livet, kan være sunket under og svundet aldeles bort i tidens strøm; men det dukker op igjen af dødens flod og træder frem igjen for den døde, Af alt det, som et menneske talte hele livets støiende dag til ende, vil det meste snart være borttonet og glemt i al den stadige larm; men det skal høres igjen i dødens stille nat; da bærer et trofast ekko alle ordene tilbage i den dødes øre. Ogsaa tankerne og lysterne, der svandt som lysglimt og vanddampe, finder i døden tilbage til »sit hus, som de gik ud afc, finder igjen det hjerte, de engang kom fra.
»Det, som skede ved legemet, det, som en har gjort« (2. Kor. 5, 10), det følger med ud af livet. Det følger efter sjælen paa dens ensomme vandring, saa den er ikke ene, men maa sige som den skibbrudne filosof: »omnia mea mecum«, d. e. jeg har med mig alt mit.
Det blev engang sagt i et mindedigt over en ung landskabsmaler :
Saa meget endnu dog ugjort var: nu først han begyndte at virke.
Fra halvgjort gjerning man alle bar, og ingen alt paa det rene har, sidst han vandrer til kirke.
Dette er visselig sandt, ikke mindst hvor det gjælder, hvad her er tale om. Der er saa meget ugjort for enhver i døden; og det er ikke blot paa den maade, at ethvert menneske endnu er ufærdigt i døden med sin gjerning; det er ogsaa ufærdigt endnu med sit hjerte; det er ufærdigt med sig selv. Ingen har endnu den stund, da hans hjerte stansede at slaa, saa helt grebet Kristus eller er endnu saa fuldt blevet gjennemtrængt af Aanden fra Guds rige, at alt i ham var færdigt til at tages derind, Ingen har heller endda saa aldeles vendt sig til den store, rette antikrist, d. e. djævelen, eller givet hans aand sit hjerte, at han heller i sin retning er bleven fuldendt og færdig den dag, han skiltes fra verden. Enhver har ogsaa paa denne maade meget ugjort endnu i godt eller i ondt. Der er endnu saa meget ufærdigt, om ikke for en, saa dog i en, naar en dør; men det ufærdige fuldføres derefter som af sig selv. Der øves nu en ustanselig, utrættelig virksomhed ikke af den døde, men paa den døde, øves paa ham af hans eget liv, som paa jorden er forbi. Nu udvikles helt det, en egentlig var; nu udelukkes helt det, en egentlig ikke var. Et menneske bliver aldrig en engel, ikke heller nogensinde en djævel; thi saa er det ikke skabt; men ethvert menneske bliver efter døden mer og mer som en engel eller som en djævel. Det liv, det levede paa jorden, virker da ud af sig selv, at et menneske bliver ikke længer noget dobbelt, som det var her, men ett alene, ikke længer baade godt og ondt, men helt og fuldt enten det ene eller det andet, ingen uklar blanding længer.
Der er ikke, som her, arbeide i de dødes rige; men der er dog en virksomhed, som forøvrigt heller ikke var ukjendt her, skjønt den her gik mere for sig under det andet. Den døde er vel i den nat, da ingen kan arbeide (Joh. 9, 4); men der er noget, som ikke dør og ikke ophører at arbeide og virke: menneskets gjerning, gjerningen, som lever efter manden; den arbeider. Fremfor alt arbeider den paa manden selv, naar han ikke længer er blandt de levende, men blandt de døde. I døden faar man særlig besøg af én gjest, og han kommer idelig: det er en selv! En besøges af sit jordeliv fra vuggen til graven, fra dets første stund til dets sidste, ikke til forandring, at mennesket da skulde blive et andet, men til udvikling, til modning i det, som det engang i væsenet er blevet, for fuldt at blive det, som det her paa jorden valgte at blive: en borger af riget oppe eller en borger af riget nede. Der er i de dødes rige to adskilte hjem, hvor »det store svælg«, som Herren har talt om, ligger fast imellem, forat ingen skal kunne fare fra det ene til det andet, om det var nogen, som vilde prøve paa (Luk. 16, 26). Der er derfor ingen virkelig omvendelse efter døden. Ingen kan der vende om, og ingen vil der vende om. Her kan en hindres, opholdes, stanse, helt vende om; hist gaar det derimod ustanselig frem som paa vei, der er ryddet for alt hinder, ja det gaar som med baaden midt i strømmen! Her var der fristelse og forførelse og fald paa gudsbarnets vei, — hist er intet af dette. Her var der advarsel og formaning og forbud og mange slags »trængsel« ogsaa paa »den brede vei«, — hist er alles vei bred.
hvorpaa den Onde aldrig har traadt, Her stod engelen med sit sværd i veien for Bileam, — hist møder den ugudelige ingen advarende engel.
Der er tvende omstændigheder ved tilværelsen hisset af en fremdrivende, modnende magt, som intet menneske, der endnu lever i dette jordens tilslørede liv, er fuldt istand til at fatte: det er den dødes ubedragelige vished om sin skjæbne, og det er hans ubedragelige vished om den som en evig skjæbne;
ham evindelig. Paa jorden kunde saa ofte en liden ting bringe gudsbarnet til at glemme sin evige herlighed, —hist er den altid for hans øine som det unævnelig store, intet nu skal hindre ham fra at naa. Paa jorden kunde den ugudelige glemme sin »frygtelige forventelse» under lyst og leg eller under arbeide, var saa heldig at kunne »adsprede sige, — hist er der intet, som adspreder, men alt samler sig under den stadige, stadige vished om, hvad der til evig tid kommer. Det er en tromme, som kan vække; det er en fane, som kan samle, hvad der er i mennesket!
Jerusalems, den himmelske »fredsstads« tinder og taarne lyser imøde langt borte.
rinder: Jeg ser for mig en aaben dør, en dør til himlens trone, Jeg ser det, jeg ei vidste før, en uforvisnet krone, Did gaar det, did gaar det. Ustanselig gaar det did! Det indstrømmende lys fylder sjælen. Ansigtet lyser i dets skin. Det bliver fuldt af glæde, fuldt af fred, fuldt af lykke, — himlens lykke! Det volder den »dybe forventnings glød«, som alt var i Guds pillegrime her, og der er ikke længer frygt for, at glæden nogensinde skal svinde, som der var her; der er intet skiftende i sjælens stemning. Som en fugl synger mod solen, synger det uafladelig sødt gjennem sjælen :
Snart, snart og evindelig !
For den, som er vandret bort i fred, i Herrens fred, har den legemlige død i sandhed været »den sidste strid«. Der er ikke mere nogen strid der, hvor hans sjæl nu færdes, men fred, megen fred. Han har for det første ikke længer sig selv at stride med. I døden blev han forløst fra alt hos sig selv, som ikke hørte til hans sande jeg. Alt, hvad der var helligt og godt og ret, nu elsker han det, og kun det! Der er intet i ham længer, som taler eller rører sig for det andet. At følge dette er nu at følge det, som alene har dragende magt i ham selv. Han er kommen til sig selv; han har fundet sig selv. Mer og mer, mer og mer dette, dette. Saa, som han skulde være, saa bliver han. Mer og mer dette, dette alene.
Men den, som døde uden Gud, uden Guds fred, den vaagner ogsaa op igjen uden Gud og uden fred. Han faar ikke fred for sig selv ; hans gjerninger forfølger ham; hans samvittighed piner ham. Han har forspildt sin livstid, forspildt sig selv. Han ser, hvad han kunde været, men aldrig mer kan blive. Han foragter sig selv; han forbander sig selv. Han kjender den fordømtes straf, og han fordømmer sig selv. Han skulde ville knuse sig selv i sit had, i sin hevn over sig selv, om han kunde faa!
Men naar Kristus endelig kommer til dom paa dommedag, da skal hver bortvandret menneskeaand møde for hans trone. De døde skal staa op til dommen i sit legeme, ligesom de, før de lagdes ned, ved legemet havde fortjent sig, hvad de nu skal faa; legemet var redskabet i al deres jordiske gjerning og i al tale og tanke og i al længsel og lyst. For dommen stilles de, hver i sit nye legeme, i sit paa engang gamle og nye legeme, og alle skal de nu faa, efter hvad der skede ved legemet i dets forrige væsen og form, efter hvad de gjorde i sine jordiske dage. Da lades bøgerne op, hvori det alt staar skrevet (Joh. aab. 20, 12). Er ikke menneskene omkring tronen selv bøgerne, som oplades? Skal det ikke der læses paa dem alle hver gjerning, som de gjorde, hvert ord, som de talte, hver tanke og begjæring, som de havde i sit hjerte? Staar de ikke da for dommerens ildslueøine ogsaa tydelige for sig selv og ikke længer tvetydige for nogen?
uudslettelige merke.
Med tanken paa dødens søvn lad os tilslut mindes Aabenbaringens ord (14, 13): »Og jeg hørte en røst fra himmelen sige: Skriv: salige er de døde, som dør i Herren herefter!
sit arbeide; men deres gjerninger følger med dem«.
Ovisling tidligere udkomne bøger.
Billeder fra Jesu liv. 166 sider. Pris kr. 2.00.
Drammens blad: Uden at en ved, hvorledes det har sig —alt er saa enkelt og simpelt sagt — læser man de hellige fortællinger som i et nyt lys.
Fredrikstads tilskuer: Disse billeder fra Jesu liv vil være søgende sjæle en kjær veiledning, som vil læses med interesse og stort udbytte.
Kristeligt dagblad (dansk): Vi mindes ikke før at have læst nogen saa skjøn fremstilling af Herrens møde med den kananæiske kvinde. Og hvor bliver ikke samtalen ved Sichars brønd klar og anskuelig !
Kristeligt folkeblad (dansk): Han forstaar især at udfolde alle enkeltheder i de bibelske beretninger.
Landsbladet:
formede, . Luthersk kirketidende: Disse billeder af Jesu liv er alle tiltalende. Men det lykkes bedst for ham, naar han betræder de hemmelighedsfulde omraader som i stykkerne om »Jesu forklarelse« og om »Anfegtelsen i tempelforgaardene. G. I.
Morgenbladet: En røst fra en skriftlærd, der har et rigt forraad, fra en flittig gransker, der lodder dybt i sin bibelbog.
83 s. 80 øre.
Djævelen og hans engle. 134 5. Kr, 1.80.
Kristeligt dagblad: Pastor Qvislings bog maa i det hele anerkjendes som et ualmindelig dygtigt indlæg i et i dets enkeltheder særlig vanskeligt spørgsmaal.
Luthersk kirketidende: Med denne bog afslutter forfatteren en række skrifter om aandeverdenen efter bibelsk lære.
" sig tilkjende ved nærværende bogs svære og dunkle, i vore tider saa sterkt angrebne emne. GT:
Morgenbladet: Forf. har med stor flid gransket alt, hvad bibelen har om djævelen og hans engle, og fremstillet, hvad der er bleven sagt, og hvad der paa granskningens nuværende standpunkt kan siges om disse dunkle sager.
Stavanger amtstidende: dybe, egte religiøse indtrængen i stoffet, særlig maaske, hvor det gjælder fortolkningen af de herhenhørende bibelske steder.
482 s. Kr. 4.00.
Aftenposten: Det er et i flere shenseender ganske betydeligt arbeide, som den paa den bibelske theologis omraade flittige forfatter her fremlægger. Uden at være holdt i nogen prædikeform, virker bogen inderlig opbyggende og ofte rent intensivt gribende.
Bergens tidende: Foreliggende udmerkede fortolkning lærer os, hvilket lys over Jesu person og gjerning en indtrængende behandling af ordet kan give os.
Drammens tidende: Det er ikke blot lærdom, der aander en imøde fra denne bog;
Kristeligt dagblad: En ikke almindelig evne til at udtrykke sig klart og forstaacligt samt en stør belæsthed og kundskabsfylde kjendemerker ogsaa det foreliggende arbeide, Listers og Mandals amtstidende: Nærværende arbeide af den allerede før vel kjendte forfatter er et grundigt verk, der røber omfattende og indgaaende exegetiske forstudier.
mange steder malende og af gribende virkning. Kateket Bonde. Luthersk kirketidende:
Under den hele fremstilling fornemmer man en dyb understrøm af personlig grebethed. N.
Menneskevennen : Det bliver saa klart for os altsammen; det er, som levende billeder rulles op for vore oine.
Morgenbladet: Hvor opbyggeligt end indholdet er fra først til sidst, vil bogen dog ikke blive at henregne til opbyggelsesliteraturen. t.
Nationaltidende (dansk): Solide bibelske kundskaber og en smuk homiletisk evne har sat sit præg paa fremstillingen.
Norsk missionstidende:
Norsk skoletidende : Særlig vil vi anbefale denne bog til vore læreres opmerksomhed.