Kommentator byline: Tom Jensen
En undersøgelse fra Ugebrevet A4 viste forleden, at nulvækst i det offentlige - eller udgiftsstop, som Venstre foretrækker at kalde det nu - kan koste 38.000 arbejdspladser, heraf 32.000 i det offentlige. Det har straks fået repræsentanter fra især regeringspartiet Socialdemokraterne på banen. Eksempelvis den fhv. S-minister Mette Gjerskov, som på Facebook konstaterer: »Der er ikke tid til eksperimenter. Skræmmende læsning om konsekvenserne af nulvækst. Hvad har de dog gang i? Hvad skal 38.000 mennesker lave, når de mister deres arbejde med Venstres politik?«
Gjerskov er ikke alene. Det er ofte sådan, enhver formuleret hensigt om ikke at lade den offentlige sektor vokse i al uendelighed bliver mødt i debatten. Jeg håber ikke, at den forestående valgkamp kommer til at forløbe sådan, selv om der absolut er en risiko for det. For uanset om man måtte støtte kravet om udgiftsstop/nulvækst eller ej, er argumenterne imod ofte forvrøvlede.
Hvilket illustreres af, at René Christensen, finansordfører i Dansk Folkeparti, der som bekendt går ind for en offentlig vækst, der er højere end den Socialdemokraterne lægger op til, afviser de rutinemæssige kommentarer om de frygtelige følger for de offentligt ansatte, som man må forstå står over for et regulært job-slagtehus, hvorefter de aldrig igen vil få et arbejde.
»Det offentlige skal ikke være et beskæftigelsesprojekt«, lyder det meget præcist fra DF-ordføreren. Han ønsker ellers en offentlig vækst på årligt 0,8 procent - for at sikre et bestemt niveau af offentlig service. Og det er jo en anden snak. Også her uanset om man måtte være enig eller ej i, at en sådan vækst er påkrævet for at sikre en fornuftig offentlig service.
Men tro mig: I de kommende måneder vil vi igen og igen møde en argumentation som Mette Gjerskovs: Hvis ikke den offentlige sektor vokser, skal rigtig mange mennesker fyres, og hvad skal der så blive af dem? Her er en stribe grunde til, at det er så uendeligt fattigt, perspektivløst og idéløst at debattere på den måde:
For det første er den offentlige sektors opgave netop ikke at sikre beskæftigelse til flest mulige danskere. Den offentlige sektor er til for at løse samfundets velfærdsopgaver. Det skal den gøre så godt og effektivt som muligt - med brug af færrest mulige ansatte i løsningen af de opgaver, den er tildelt. Fraviger man dette og anser den offentlige sektor for at være en opbevaringsanstalt for mennesker i unyttige jobs, har man skrevet opskriften på en samfundsøkonomisk katastrofe, hvor ineffektiviteten hærger, og hvor alt er både dyrt og dårligt.
For det andet glemmer Mette Gjerskov - og med hende mange andre - at der også er forsvundet offentlige jobs i den nuværende regerings levetid. Der er således cirka 10.000 fuldtidsstillinger færre i den offentlige sektor nu, end da den socialdemokratisk ledede regering tiltrådte. Følger man den gjerskovske logik må man spørge: Hvad skal de 10.000 mennesker dog lave? Enhver kan da forstå, at argumentationen er noget vrøvl. For undervejs - og særligt siden 2012 - er den samlede beskæftigelse steget. Der er altså jobs andre steder at få.
For det tredje sætter både A4-undersøgelsen og Gjerskov-typerne kikkerten for det blinde øje. De ser kun, at en mindre offentlig sektor naturligvis kan medføre færre offentligt ansatte. Men at få styr på vokseværket i Danmarks enorme offentlige sektor har jo et formål: Det skal skabe råderum for beslutninger, som kan gøre det nemmere og mere attraktivt for det private erhvervsliv at ansætte flere. Mette Gjerskov & co.: Her er med andre ord en kode til, hvad de 38.000 mennesker dog skal lave.