Hogwarts - Jeannas historie - Fremmed - Movellas
Et kort øjeblik troede jeg, at det bare var en af de dér besværgelser, der tvinger folk til at fjerne sig. Da Nico så blev liggende, blev jeg bekymret. Jeg sank ned på knæ og ruskede i ham. Hans øjne var åbne, han så direkte på mig. Men uanset hvor meget, jeg ønskede det, så tror jeg ikke, at han kunne se mig.
"NICO!" råber jeg. Han rører sig stadig ikke. Nej... nejnej NEJ! Jeg nægter at tro på, at han er... nej, de har bare gjort et eller andet, der får det til at se sådan ud, men han er ikke... nej. "Se på mig - SE MIG!" Jeg kan pludselig heller ikke se ham for noget sløret der blokerer mit syn. Jeg tager min hånd op og indser, at det er tårer. Jeg græder. Hvorfor græder jeg? Nico er jo ikke...
Nogen griber fat i mig bagfra, og de trækker mig væk. Væk fra Nico. "NICO!" råber jeg igen i et desperat håb om, at han vil høre det.
Men han bliver bare liggende dér, stirrende ud i luften.
Ikke lang tid efter går vi ind ad porten til et større palæ. Jeg bliver holdt fast i af to mænd, der er klar til at forsvare dem selv i tilfælde af, at jeg skulle begynde at bruge magi, men de har vist indset på nuværende tidspunkt, at det har jeg ikke tænkt mig. Det er alligevel ikke det værd.
Manden, der tilsyneladende var lederen - morderen... han har min halskæde, proppet den i lommen. Og han har vist tænkt sig at beholde den dér. Nu hvor jeg tænker over det var det en temmelig dum plan jeg kom på. Men et kort øjeblik havde vi fået Mira tilbage, og der var jeg ligeglad med, om vi havde snydt dem og om de opdagede vores nummer. Men så dræbte han Nico. Og nu er jeg bare ligeglad.
Da vi kommer indenfor skilles vi. Nogle af mændene går ned ad en trappe sammen med Mira, Merlin og Helena. Alle tre er temmelig modvillige, og de prøver vist at komme igennem til mig på en eller anden måde, men jeg lytter ikke rigtig efter. Så trækker to mænd af sted med mig sammen med morderen.
Vi ankommer til en dør, som morderen banker på. Der lyder et kom ind derindefra. Under normale omstændigheder ville jeg nok godt kunne genkende stemmen, men lige nu... er den så fremmed som den kan blive. Morderen åbner døren, han tager et fast greb i min arm og vi to går ind i rummet.
Det er et slags kontor. Der er i hvert fald et slags skrivebord, og et stearinlys. Det er først, da jeg ser hvordan stearinlyset lyser rummet op, at jeg opdager, det er blevet aften, og at der er kulsort udenfor vinduerne. Morderen efterlader mig og går hen til den grønøjede fremmede og giver ham min halskæde. Så snakker de kort om et eller andet, jeg ikke engang hører, men morderen gør et kast med hovedet i retning af mig. Så går han igen, og jeg er alene med... ham.
"Så du forsøgte at snyde mig," siger den fremmede. "Det stred en smule imod vores aftale, synes du ikke?"
Jeg siger ikke noget. Jeg betragter ham bare. For det mærkelige er, at jeg KAN genkende ham. Alt ved ham er bekendt. Hans øjne, hans hårfarve, hans ansigt, den måde han bevæger sig på og hans stemme. Men alt er så forandret nu, at det hele er blevet fremmed igen. Hvordan kan den mand på nogen måde være min far?
Da han indser, at jeg ikke har tænkt mig at sige noget, fortsætter han bare af sig selv: "Jeg er glad for, at du besluttede dig for at hjælpe mig alligevel, selvom... der har gået mange år, hvor vi ikke har set hinanden. Din mor var en stædig kvinde, og hun... mente vist at jeg ikke var godt for dig. Måske havde hun ret. Men jeg har ret. Det jeg gør er det, der må gøres. Vi kan ikke leve side om side med de afskum længere. Ikke sådan, som de dræber os som om vi er en slags... dæmoner. Det er, hvad de kalder os. Det her er bare sådan, som det er nødt til at være." Han ser på mig, som for at lede efter et tegn på, at jeg er her, og at jeg hører ham. Ja, jeg hører ham, men jeg har ingen interesse i at give ham den tilfredsstillelse.
"Jeg ser..." siger han så. "Du er vred." Om jeg er vred? "Og du er såret." Om jeg er såret? "Jeg forstår det godt." Gør du virkelig? "Men den krystal er yderst vigtig, og du nægtede at give den til mig. Og så sprang din ven ind foran dig og lod, som om han var selveste Godric Gryffindor. Et eller andet var min underordnede jo nødt til at gøre. Og desuden var han bare en simpel Mugglerfødt, det lå alligevel sikkert i hans blod at hade os. Hvis ikke nu, så senere. Han ville aldrig have fortsat som din ven. På et eller andet tidspunkt ville han også være blevet omvendt af sin frygt. Det må du da vide."
Jeg siger stadig ikke noget. Men nu står det klart for mig. Aldrig har noget stået så klart for mig. Jeg ser mig til venstre, hvor der står et lille bord. På bordet står der en potteplante med nogle sten liggende på jordoverfladen. Jeg samler stille en sten op. Og så kaster jeg den efter ham.
"Du forlod os!" råber jeg, ja nærmest skriger jeg i raseri. Stenen rammer min fars skulder, han tager sig til den og ser komplet forfærdet på mig. "Du forlod os uden så meget som at SE dig tilbage, så du kunne tage ud og begå dine mord!"
"Mord? Det er MERE end mord."
"Det er ikke en SKID mere end mord - har du overhovedet tænkt på, at Mugglerne ikke er ONDE? De forstår bare ikke tingene. Du kan ikke bare slå dem IHJEL! Hvad med vores nabo?! Hende som lod os låne af brønden da jeg var lille, og vores egen var blevet forgiftet? Hvad med - "
"Hvad med din mor?" siger min far koldt. "Hun blev dræbt af Mugglerne - og det samme blev du næsten."
Jeg kaster flere sten på ham, og han beskytter sig selv med armene. "Du skal aldrig NOGENSINDE nævne min mor for mig igen! Du forlod hende! Du giftede dig med hende fordi hun var vogter! Du tænkte aldrig på os! Vi betød aldrig noget for dig! Du får ikke LOV til at nævne hende for mig - NOGENSINDE IGEN!"
Jeg kaster flere sten på ham. Så mange, at potteplanten snart bliver tømt. Men jeg er ligeglad, jeg er så rasende. Han dræbte... han bekymrede sig ikke... vi var lige meget... og han er ligeglad! Jeg kan mærke, at tårerne løber ned ad mine kinder, og jeg kan ikke styre det.
"Vagter!" råber min far, mens han prøver at beskytte sig imod stenene. Øjeblikket efter er der nogen, der tager fat i mig. "Tag hende ned i fangekælderen." Jeg bliver trukket væk, men jeg kæmper imod. Men de er stærkere end mig. Jeg skriger, og jeg råber.
"DU DRÆBTE NICO!"
De tager mig ned i fangekælderen og forbi nogle celler, hvor jeg ser, at de andre sidder. De ser på mig, men jeg siger ikke noget. Vagterne smider mig ind i en celle helt omme bagerst, hvor jeg bare sætter mig op ad den kolde mur. Og jeg græder mig stille i søvn.