Haha, Gjorde ett IQ test nyss, och vad trevliga resultat man får när det bara är den delen man är bra på som är med :P
Jag funderar faktiskt allvarligt på om jag har dyskalkyli, har försök lära mig mattematik så otroligt många gånger men det går bara inte. Det är som ett främmande Alien-skrift på ett utomjordiskt språk. Fattar verkligen INGENTING!
Jag kan oftast inte ens skriva av ett tal utan att hålla ett finger på talet och ta en siffra i taget.
Men som sagt, detta var bara en del av ett test där man testade sin förmåga att förstå vilken bild sm skulle höra in.
Tyckte att de flesta var väldigt enkla. Men det var en som jag inte kunde och som jag svarade fel på.
Testet kostar 50 kronor att göra och jag tyckte inte direkt att det var värt pengarna då jag tyckte detta IQ testet kändes ganska simpelt.
Ja, jag tittar på alla blogglänkar jag får. Även om jag inte alltid har tid att läsa så mycket så brukar jag försöka att läsa det senaste inlägget som skrivits på bloggen.
kan du beskriva en vanlig dag i ditt liv? Typ när går du upp på morgonen?vad äter du för frukost och annan mat. Vad gör du på dagara osså vidare
Jo visst kan jag göra det. Mina dagar är ganska händelselösa. En vanlig dag går jag upp runt klockan ett.
Börjar med att borsta tänderna och sedan sätter jag mig vid datorn för att fixa med bloggen och svara på mail och liknande. Jag äter aldrig frukost. Inte lunch heller, Har väldigt svårt för det där med mat.
När min sambo kommer hem till eftermiddagen brukar vi spendera kvällen tillsammans och äta middag tillsammans. Just nu kämpar jag med att försöka följa med till affären nån gång i veckan och varje fredag åker vi till min pappa och hälsar på. Det är jobbigt men det har gått rätt bra. Är ute mer och mer, men det tar mycket av mina krafter. En dag uten kan många gånger betyda en veckas vila för att jag ska återhämta mig.
När vi ätit och tittat på tv brukar Jakob gå och lägga sig så efter 22-23 sådär så sitter jag ensam igen och det innebär mer tid framför datorn.
Frammåt 2-3 tiden går jag och äter kvällsmat som brukar bestå av yoghurt med frukt och riskakor. Ibland om jag lyxar till det äter jag en smörgås med leverpastej och har lite havredryck med chokladsmak till.
Vad är det som får dig att fortsätta orka kämpa när du har haft det så otroligt tufft i så många år?
Det är nog att jag fortfarande har ett hopp om en framtid där allt kommer vara bättre. Jag försöker att hitta allt som är bra och positivt i mitt liv. När man verkligen tänker efter så har man fullt med saker som är värda att leva för.
Fick väldigt mycket ångest , kanske för att det är så mycket just nu. Jag pressar mig själv till bristningsgränsen.
Är sugen på att göra nått pyssel. Men jag har inga idéer och det slutar oftast i frustration över att jag inte kan.
Jag vill kunna vara skapande och duktig precis som mamma alltid var. Men jag kan inte. Har noll kreativ ådra och artistisk talang och extremt höga krav på mig själv. Sedan vill jag ju också att det jag pysslar ska vara bra till något.
Förut filtade jag ju lite. Men nu ligger alla dessa filtade "djur" i en låda och skräpar och tar plats.
Så är det någon som har tips på ett lätt och roligt pyssel som det faktiskt blir något bra och användbart av..
Får gärna kosta nästintill gratis också eftersom vi sparar pengar till bröllop, bil, hus och liv just nu vilket inte är helt lätt på bara en lön :P
Idag var vi och provade brudklänningar igen och nu har jag bestämt mig för vilken kläning jag ska ha. Känns skönt att ha ännu ett steg avklarat. Nu är klänningen köpt, kyrkan bokad och festlokalen är bokad.
Jag kan inte minnas att det skulle vara så att fredagen den trettonde någonsin varit otursam för mig. Men det återstår väl att se vad som händer här under dagen :P
Jag tror att när det är en sådan här "otursdag" så tänker man mer på alla små saker runt omkring som man kanske annars inte tänker på. Man lägger allt som händer på minnet och lägger ihop det underdagen som går och jag tror att det är därför man känner sig mer otursam under en sådan här dag.
Allt började 2001 när jag började mitt första år på gymnasiet. Jag hamnade i en relativt bra klass med många olikheter och individer. Uppdelat på både tjejer och killar - esteter med teater och konstnärsådror.
Det var bara en tjej som lyste upp allt, det var en tjej som jag såg. Denna tjej kom att bli min allra bästa vän - då! På gymnasiet. Första året. Aldrig mer.
Hon satte igång tanker inom mig som jag trodde aldrig jag skulle tänka, känslor jag aldrig skulle uppleva. Hon gjorde att jag vill utforska mig och mina funderingar. Jag blev kär.
I en tjej! Det kändes annorlunda, mer äkta. Jag ville vara med henne jämt och dem gångerna hon var sjuk kändes som hemskaste på jorden. Då fick jag inte vara nära henne.
Jag berättade inte först hur jag kände för henne, jag visste inte hur hon tänkte eller kände och jag ville inte förstöra våran vänskap. Det var någonting vackert över vår vänskap.
Men snart började jag ana att någonting inte stod helt rätt till med henne. Hon ville aldrig vara med på gymnastiken och hade papper på att hon slapp. Hon dolde nånting för oss alla. Vi andra spekulerade kring anledningar till att hon inte ville vara med och varför hon slapp. Det var prat om att någon i hennes närhet gjorde henne illa och hon pratade ganska illa om sin far så vi förmodade att nånting stod fel till med far och dotter-relationen. Men mer fick vi inte reda på, spekulationerna håller kvar än idag och ingen ärlig fakta har framskridits så jag vet inte vad som hände.
Men, det gjorde iallafall henne ledsen, henne deprimerad. Hon blev konstigare och konstigare men samtidigt mer intressant. Jag valde nog att inte se vad som höll på att hända, men till slut förstod hon att jag var mer intresserad av henne än som vän och hon började tycka om mig också - trodde jag! Hon lekte bara med mina känslor och jag ville hata henne för det men än idag kan jag inte det.
Hon visade mig rakblad hon hade i sin väska, hon berättade vad hon gjorde med dem och hon visade mig sår hon hade på sina armar. Kuratorn och skolsköterskan kom och hämtade henne på lektionerna ibland och hon vägrade först att gå med dem. Hon skrek och betedde sig hotfullt.
Jag var ledsen för hennes skull, ville hjälpa. Jag försökte prata med henne, försökte få henne att öppna sig men hon sa bara att jag inte hade med det att göra men ändå ville hon visa allt - var det ett rop på hjälp? Men varför tog hon inte emot hjälpen då?!
Hon hamnade på ett ungdomshem tillsammans med tre andra ungdomar, där fick jag träffa henne ofta. Där hände mycket. Där mådde jag bra trots att jag visste hur hon mådde, egentligen. Var jag ego?
Hon började bete sig ännu mer märkligt och en dag när vi var i skolan drog hon in mig på toaletten och tog fram en liten ask med bomull i. Däri låg en vit tablett med något mönster på, har för mig det var ett E eller något. Hon gav den till mig!
Hon förväntade sig att jag skulle dela den med henne, den dagen förstod jag att hon gick på droger och jag ville ta avstånd. Jag öppnade dörren och gick ut. Pratade aldrig mer om det. Men jag visste, hon rökte på, hon tog tabletter och hon söp. Varför?
Det hemskaste jag vart med om i denna vevan var en dag när jag var hos henne på det här ungdomshemmet. Vi tog en promenad för att få vara ensamma och hon fann en glasflaska som hon slog sönder. Hon drog en skärva mot huden och jag skrek till. Jag slängde bort flaskan och bad henne lägga av. Men hon var stark och manipulativ och gjorde om det en gång och en gång till - jag stod där bredvid och var maktlös, jag visste inte hur jag skulle göra, vad jag skulle göra, jag ville inte se på men jag ville finnas för henne. Sista gången blev det så djupt att blodet rann från armen på henne och man såg rätt in i huden. Det var fruktansvärt. Hela vägen där hon gick färgades av röda droppar, man såg precis vart hon hade gått. Hon fick sy! Många stygn.
Hon hamnade på något annat hem, i en annan stad. Hon flyttade ifrån oss, ifrån mig! Och jag vet än idag inte hur hon mår, vad hon gör eller hur allt har gått. Jag vet bara att det finns ärr på hennes armar som bevittnar något hemskt hon har vart med om."
Det var min berättelse, om att stå bredvid någon som råkat illa ut och som man för allt i världen vill hjälpa men inte kan. När ens bästa vän inte vill ta emot den utsträckta handen. Man står och se på hur någons liv går i spillror och man kan ingenting göra.
Om du publicerar min historia som nära "anhörig" skulle jag bli glad, men du väljer självklart vad du vill ha med. Du kanske vill ha enbart tjejer och killar som själv upplevt ohälsa och deras berättelser, men jag gör en chansning.
Sommaren år 2000, När jag var tio år gammal så var jag med min mormor och morfar i Grekland. Det är enda gången jag varit utomlands om man inte räknar med Danmark och den gången jag var i London när jag var så liten att jag inte kan minnas det.
Men vi var även ute på lite saker, som att gå på marknad, vi var på Knossos och vi åt på många olika resuranger.
Eftersom detta är så länge sedan mins jag faktiskt inte jättemycket. Det jag mins mest av allt är att vi på kvällarna brukade ha högläsning ur "Godnatt mr Tom" och att vi varje morgon gick till den lilla affären som låg i närheten av hotellet och köpte nybakat bröd.