i det norske Shoah
I forbindelse med åpningen av det nye Holocaust-senteret i Oslo, har vi utarbeidet en utstilling der vi ser norsk politis rolle i forhold til Holocaust. Denne utstillingen – med tilhørende tekst nedenfor – er første del av et noe større arbeid som tar for seg spørsmålet om subordinasjonsplikt eller motstandsplikt, som case i en studie av prinsippet respondeat superior non excusat.
Utstillingen er i montrene like utenfor bibliotekets lokaler på Dragefjellet. Den er utarbeidet av Dag Roar Fosnes som også står bak teksten nedenfor.
Se også del I av utstillingen, "Jøders rettsstilling i Norge: en historisk oversikt frem til 1851", med tilhørende tekst på web.
Velkommen til lesning – og velkommen på besøk!
I oktober 1942 ble 13 år gamle Cissi Klein arrestert på Kalvskinnet skole i Trondheim i en av de mange jødeaksjonene som ble gjennomført i 1942, og hvor norsk politi spilte en sentral rolle.
I Oslo ble den jødiske skolejenten Kathe Lasnik hentet i Hertzbergt. 7 B av norsk politi sammen med resten av familien, transportert til kaien og sendt med SS Donau til Stettin.
Etter krigen vendte noen få overlevende tilbake til Trondheim. Leiligheter og forretninger var overtatt av andre, varer og møbler var borte. Allerede 2. desember, én uke etter at familien Lasnik var deportert, låste advokat Haakon Høst fra Likvidasjonsstyret seg inn i leiligheten til familien Lasnik for å ta beslag i hus og inventar.
"Det bodde noen jøder her også, og de ble rett og slett ikke behandlet som vanlige nordmenn. Folk så på dem som noe annet. Nå hadde kanskje jeg en noe spesiell bakgrunn fordi jeg gikk på skole sammen med en jødisk gutt. Derfor visste jeg at han var en vanlig nordmann selv om han var jøde. Men alle hadde ikke det blikket der."
I Trondheim oppsummerte en politimann spørsmålet om arrestasjonene av jødene slik han vurderte situasjonen i 1942:
"Man kan ikke se dette i et 1985-perspektiv. Man må jo se det i et 1942-perspektiv. Den gangen ble politiet ofte brukt som apparat. Allerede på det tidspunkt var det arrestert flere av våre venner og landsmenn. De fleste trodde nok de ville bli behandlet som andre nordmenn, ikke-jøder, at de ville bli satt i konsentrasjonsleir (…) Men vi visste ikke de gikk til gasskammerne og utryddelse. For oss var det ikke noen forskjell på det og at mange av våre kjente var arrestert."
Jeg skal i denne artikkelen se nærmere på politiets [1] rolle i jødeaksjonene. Til politiet regnes de norske politiavdelinger som ikke direkte var under tysk kontroll – Ordenspolitiet, Kriminalpolitiet og lensmannsetaten. Statspolitiet sto i en særstilling, men på grunn av at det besto av nordmenn og til en viss grad var underlagt norske myndigheter, er det grunn til å behandle statspolitiet under okkupasjonen som et norsk politikorps i motsetning til militære avdelinger som norske Waffen-SS som også var involvert i jødeaksjonene. Likevel var statspolitiet et politisk politi i tyskernes tjeneste som Per Ole Johansen beskriver det i "Rettsoppgjøret med statspolitiet" (På siden av rettsoppgjøret 2006 s 53 flg).
Mai 1941. Skriv til landets politimestere om at de skulle spore opp radioer i jødisk eie.
Juni 1941. 50 jøder med russisk eller baltisk bakgrunn arrestert dagen etter invasjonen i Sovjet, 22. juni 1941. Det samme i Nord-Norge hvor 60 blir arrestert. Senere sluppet fri.
Vår–sommer 1941 Omfattende aksjoner i Trondheim. Opprettelsen av Falstad konsentrasjonsleir.
Høsten 1941. Diskret korrespondanse mellom Justisdepartementet og fylkesmennene om registrering av jødisk eiendom. Stadig flere butikker blir utstyrt med skilt – "Jüdische Geschäft".
Januar 1942. Jødene får bokstaven "J" i sine legitimasjonskort.
Mars 1942. Spørreskjema for alle norske jøder med detaljerte personlige data.
Februar 1942. Jødeparagrafen gjeninnføres i grunnloven.
7. oktober 1942 innføres unntakstilstand i Trondheim og deler av Trøndelag. Alle jødiske menn over 15 blir arrestert på Josef Terbovens ordre og sendt til Falstad.
24 oktober 1942. Forordning om beslagleggelse av alle jødiske eiendommer.
25 oktober 1942. Iltelegram fra statspolitisjefen om at alle personer over 15 med bokstaven "J" i sitt legitimasjonspapir skal arresteres.
26 oktober 1942. Kunngjøring om inndragelse av jødiske formuer og eiendommer. En storstilt aksjon ledet av det norske kriminalpolitiet, statspolitiet og 20 mann fra Germanske SS Norge.
17 november 1942. Lov om meldeplikt for jøder og "bastarder".
25. november 1942. Jødiske kvinner og barn anholdes.
26. november 1942. SS 'Donau' seiler fra Oslo med 532 norske statsborgere av jødisk tro, menn, kvinner og barn etter å ha blitt overlevert av norsk politi på Utstikker 10.
Bare 8 av de deporterte med den første lasten med Donau overlevde krigen. Totalt ble det drept 737 jøder i tyske konsentrasjonsleire av totalt 2173.
"Aksjonene mot jødene vil for alltid stå som det svarteste kapitelet av det norske politis historie under krigen," skriver historikeren Nils Johan Ringdal. [2] "Det var norske politifolk som registrerte jødene, hentet dem i deres hjem og sendte dem om bord på Tysklandsbåtene eller tog." [3] I følge Ringdal kan man derimot ikke se på jødeaksjonene som tilintetgjørelsesaksjoner, "...men som aksjoner rettet mot å få jødene ut av landet". [4]
Dette synspunkt har i senere tid blitt satt under kritikk. Nyere historisk forskning på området har vist at norske myndigheter i større grad enn tidligere antatt var involvert i det norske holocaust. Rettsoppgjøret og den tidlige etterkrigstids historikere har hatt et apologetisk forhold til "gode nordmenns" medansvar for det organiserte og overlagte drap på norske statsborgere.
Registreringen av jøder hadde begynt før krigen i NS-regi. Norge var i europeisk sammenheng et "middels jødeland", ca 0,1% og 0,5% var av jødisk herkomst. En del hadde vært bosatt her i lengre tid og var norske statsborgere, andre var kommet som flyktninger p.g.a. jødeforfølgelsene i Tyskland. [5]
Under okkupasjonen i 1940 begynte det tyske sikkerhetspoliti å lagre informasjon sentralt. Men fart i sakene, i form av navnelister, ble det ikke før samarbeidet mellom norsk og tysk politi kom i gang.
Den 10. mai 1940 anmodet tysk sikkerhetspoliti Oslo-politiet om å beslaglegge jødenes radioapparater. Kort etter mottok landets øvrige politimestere samme henvendelse via fylkesmennene. For å utarbeide en fullstendig liste over jødiske radioeiere trengtes bistand fra Telegrafverket og Oslo-politiet. Ved de fleste politikammer ble ordren etterkommet umiddelbart. [6] Omtrent samtidig med beslagleggelsen av radioapparatene i mai 1940 hadde det tyske politi også forlangt en fortegnelse over de mosaiske menigheter i Trondheim og Oslo sine medlemmer med fullt navn, fødselsdato, yrke og adresse. Ordren kom gjennom de lokale politikamre. [7] Andre jødiske organisasjoner som begravelsesselskapet og Jødisk Ungdomsforening ble også bedt om å sende inn lister. I august 1940 ble det forlangt av tysk politi at det mosaiske trossamfunn i Oslo også skulle utarbeide en fortegnelse over jøder som ikke var medlemmer. Legasjonsråd Rademacher i Auswärtiges Amt (tysk UD) ville vite om antall jøder i Norge stemte med tallet oppgitt i en bok fra 1937 – "Verbreitung der Juden in der Welt". Reichskommissariatet fikk frist på to mnd. for å skaffe opplysningene. [8]
Det ble sendt ut nytt skriv om oppsporing av radioer i jødisk eie i mai 1941. Først i august 1941 ble radiospørsmålet løst ved at samtlige nordmenns radioapparater ble beslaglagt.
"Det hadde vært en politisk umulighet å beslaglegge radioapparater hos samtlige nordmenn våren 1940. Det forsto både tyskerne, Administrasjonsrådet og norsk politi. Aksjonen mot jødenes apparater ble dermed en prøveballong, en test på samarbeidsviljen hos politiet. Den spilte samtidig rollen som fase nummer to i registreringen av jødene i Norge." [9]
Høsten 1941 begynte registreringen av jødisk eiendom ved diskret korrespondanse mellom Justisdepartementet og fylkesmennene. Firmaregistreringen ble satt i gang høsten 1941, ferdiggjort i desember og oversendt Politidepartementet. Justisminister Riisnæs ønsket sågar opplysninger om hvem som kunne ha jødisk tilknytning og i et skriv til Landbruksdepartementet tok han opp spørsmålet om å utelukke jøder fra å eie norsk jord. Det kan dokumenteres at allerede i 1941 ble det ønsket å gjennomføre lovendringer for å sette jødene i en særstilling. Ett eksempel er Kirkedepartementets forsøk på å forandre lov om inngåelse av ekteskap for å hindre "blandingsekteskap".
Neste fremstøt ble satt i verk av tysk sikkerhetspoliti og NS' statistiske kontor med god hjelp fra Statistisk Sentralbyrå [10] som førte til at jødene i Norge ble bedre kartlagt enn i de fleste land det er naturlig å sammenligne oss med.
Allerede i oktober 1941 hadde tysk sikkerhetspoliti anmodet Politidepartementet om å få iverksatt stempling av jødiske legitimasjonsbevis. Det krevde en avgrensing av hvem som var jøde, noe som skapte bryderi for sjefen for sikkerhetspolitiet Oliver Møystad [11] som var usikker på definisjonene. [12]
Klassifisert som jøde ble [13]:
Den som nedstammet fra "minst tre av rase fulljødiske besteforeldre".
Den som nedstammet fra to fulljødiske besteforeldre ("jødisk bastard") og selv var gift med eller senere giftet seg med en jøde.
Alle medlemmer av det mosaiske trossamfunn.
Tyskerne var serviceinnstilt når det gjaldt hjelp til klassifisering, ellers holdt de seg i bakgrunnen. Meningen var at politimestere og lensmenn ikke skulle forstå at registreringen var et tysk initiativ.
Den 10. Jan. 1942 kom ordren fra det norske sikkerhetspolitiet om at jødenes legitimasjonskort skulle stemples med J. Stemplene var allerede distribuert på forhånd. Annonser i dagspressen, radio og plakater gjorde det klart at det var straffbart ikke å møte opp hos lensmenn og politimester for stempling av kortene. Den som unnlot å møte frem kunne straffes med bøter eller fengsel inn til tre måneder. Politimesteren i distriktet skulle alltid ha en ajourført liste over personer med J i legitimasjonspapirene.
Samtidig måtte jødene fylle ut et spørreskjema i tre eksemplarer. De viktigste av de norske administrative beføyelser ble til delvis med tysk påtrykk. [14] Fra NS-hold ble det senere uttrykket ønske om å få "æren" for J-registreringen.
"Initiativet til registrering av jøder i Norge ble tatt av NS' statistiske kontor, og utelukkende av dette, uten påtrykk fra tyskernes side." [15]
I følge oppgaver som ble sendt inn til det norske Sikkerhetspolitiet denne våren, skulle antallet jøder over 15 år utgjøre vel 1400 ("fulljøder"). Etter den statistiske oversikt NS utarbeidet høsten 1942 på grunnlag av skjemaene, regnes det med 1419. [16] I den siste folketellingen før krigen, i 1930, hadde Det Mosaiske Trossamfunn i Norge 1359 medlemmer. Etter krigen, i 1946, var medlemstallet 559.
Aksjonene og arrestasjonene av jødene begynte allerede våren 1941. De rammet først de nordenfjellske jødene. [17] Fire dager før angrepet på Sovjetunionen ble storparten av jødene i Tromsø og Narvik arrestert. [18] Etter Lofotraidet i mars 1941 og felttoget i Sovjetunionen ble det satt i verk aksjoner som rammet jødene som gruppe. Få dager etter ble statsløse jøder i andre landsdeler midlertidig satt i fengsel eller anbrakt på Grini. Også enkeltvis ble jøder plassert på Grini i løpet av 1941 og utover i 1942. I tillegg til at jøder ble satt i ordinære fengsel som Vollan i Trondheim, opprettet tyskerne en leir i Åneby i Hakadal i mars 1941 hvor grosserer Moritz Rabinowitz fra Haugesund ble plassert. Han ble deportert til Sachsenhausen 25. april 1941, der han omkom 27. februar 1942. Han hadde uttalt seg i skarpe ordelag om antisemittismen i Haugesund Avis 21. februar 1941, noe som beseglet hans skjebne.
I desember 1941 opprettet tyskerne en konsentrasjonsleir på Falstad i Kvikne hvor de trøndske jødene ble overført. Vinteren og våren 1941 ble det gjennomført en rekke aksjoner mot jødene i Trondheim. Flere jøder ble henrettet og konfiskasjon av jødiske eiendommer ble intensivert. Reidar Landgraff fullmektig for politisjef Flesch har gitt følgende beskrivelse av handlemåten.
NS-demonstrasjoner og hirdovergrep forekom [19], videre tysk beslagleggelse av jødiske villaer og annen eiendom i denne andre perioden av okkupasjonen, fram til høsten 1942. [20]
I oktober og november 1942 ble det iverksatt omfattende jødeforfølgelser med deportasjon som mål – i det minste fra tysk side – og resultat. Arrestasjonene kom i stand etter ordre fra det tyske Sikkerhetspolitiet (Sipo) til Karl A. Marthinsen sjef for det norske statspolitiet (Stapo) og med assistanse fra NS-myndighetene:
"Det var norsk politi – etter ordre fra Statspolitiet – som foretok massearrestasjonene høsten 1942. Det gjaldt så vel under unntakstilstanden i Trondheim i oktober som aksjonene over hele landet sist i oktober og 26 november." [21]
I Oslo utgjorde Statspolitiet og Germanske SS Norge flertallet, mens "ute i distriktene var det vanlig norsk politi og lensmenn som fikk oppgaven". [22] Fra tysk side var det Geheimnisse Statspolizei (Gestapo) som kom til å befatte seg med jødespørsmålet.
Daglig leder for kontoret for "jødespørsmål" var SS-Hauptsturmführer Wilhelm Wagner, og hans nærmeste overordede SS-Obersturmbannführer Hermann Gustav Reinhard som i 1941 hadde vært leder for avdelingen for "jødisk utvandring" i Nederland. Under rettsforfølgningen etter krigen forklarte han at hans oppgave hadde vært å sondere stemningen og reaksjonen hos nordmennene i anledning de tiltak som ble truffet i spørsmål angående jødene. [23]
Den 6. oktober 1942 ble det innført unntakstilstand i Trondheim. På torget holdt Reichskommissar Josef Terboven en flammende tale mot "verdensjødedommen". De følgende dager ble 25 skutt, en av dem var Hirsch Kommissar. Under unntakstilstanden ble jøder ned til 15-16 års alder arrestert og sendt til Falstad.. Kvinnene ble anbrakt i et par leiligheter. Noen uker senere ble alle menn i Sør-Norge arrestert.
I Fritt Folk 2. oktober 1942 ble hensikten åpenbar. Jødene var parasitter, og nå var det dem som skulle danse dødsdansen.
Brev fra Halldis Neegård Østebye til Vidkun Quisling datert 7. oktober 1942. Etter å ha beskrevet hvordan man skulle gå frem, henger hun halen på katten.
"Alt det øvrige kan foregå mer i stillhet, anbringelse av jøder i konsentrasjonsleir osv. – uten offisielle forordninger" (utheving tilføyet).
Det var ikke bare NS-aviser som hauset opp stemningen mot jødene. Aftenposten innholdt flere jødefiendtlige artikler. Dette samme gjorde Nationen og Bergens Tidende. Selv om det var satt inn NS-redaktører fritar dette ikke nødvendigvis for ansvar. [24] I Adresseavisen ble utenriksminister i Londonregjeringen Halvdan Koht skjelt ut for å være "halvjøde". [25]
Truslene mot jødene ble stadig mer konkrete. Søndag 25 oktober 1942 gikk det ut iltelegram fra statspolitisjef Karl Marthinsen til landets politikamre om å arrestere samtlige mannlige jøder over 15 år og mandag tok arrestasjonene til. Samme dag 26. oktober 1942 offentliggjorde Fritt Folk (NS - avis) Lov om inndragning av jøders formue. Åtte tjenestemenn i Statspolitiet arbeidet hele natten for å sette opp navnelistene.
Til aksjonen i Oslo-Aker 26. oktober ble samtlige disponible mannskaper fra Statspolitiets hovedkontor innkalt, 40 folk fra Oslo kriminalpoliti og fra Germanske SS. [26] Hjemmel for arrestasjonene var Lov av 24. okt. 1942 om tillegg til midlertidig forordning av 6. oktober 1941 om anvendelse av sikringsforføyninger overfor personer som mistenkes for visse overtredelser:
"§ 2 Beslutning om å anvende sikringsforføyninger kan ikke innbringes for domstolene."
Denne lov ga den formelle hjemmel for at Quisling-regimet kunne massearrestere jøder og pålegge kvinnelige familiemedlemmer meldeplikt. Dagen etter arrestasjonene skrev Justisminister Riisnæs [27] til senere Politiminister Jonas Lie:
"Men no gjør vi det av med jødene og det ettertrykkelig".
Lov av 26. oktober 1942 om inndragning av jøders formue ga hjemmel for den beslagleggelse som allerede var påbegynt nå ble satt i system: [28]
"§ 1 Formue av enhver art som tilhører jøde som er norsk statsborger, eller jøde uten stasborgerrett om oppholder seg i riket inndras til fordel for statskassen."
Det ble opprettet et eget organ Likvidasjonsstyret underordnet Finansministeren, bestående av en leder (likvidator), og to rådgivere. [29] Alt som skjedde disse dagene var koordinert. Fangene som ble internert og grovt mishandlet på Berg, Falstad, Grini og senere kvinner og barn, var nå klare for neste steg – deportasjon. Per Ole Johansen beskriver arrestasjonene og deportasjonene i 1941 og 1942 i fire steg.
Tyske "jødeeksperter" rettet uoffisielle ordre til det norske embetsverket. De foretrakk at nordmenn frontet dem.
Politidistriktene og Justisdepartementet sendte ut ordrene som om de var deres egne. Organiserte protester fra embetsverket mot antijødiske tiltak fant ikke sted.
Deler av lokalpolitiet og lensmannsetaten, og nøkkelpersoner i stat, fylke og kommune fulgte opp ordrene, med statspolitiet som pådriver.
NS tok egne initiativ forbindelse med registreringen av jødene m.m. Medlemmer av NS og Germanske SS deltok i arrestasjonene. Partijournalistene skrev jødefiendtlige artikler. [30]
Jeg skal komme nærmere inn på arrestasjonene og det norske politis ansvar i kapitelet om rettsoppgjøret.
"Deportasjonene av de norske jøder skjedde i samsvar med planen som var satt opp for utryddelsen av jøder i det okkuperte Europa. ( …) Omfanget av deportasjonene - avhengig av jødisk avstamning - var fastlagt på Wannsee-konferansen i januar 1942." [31]
Deportasjonene ble gjennomført som massedeportasjoner – med skipene 'Donau' og 'Gothenland' – eller som enkeltdeportasjoner.
Sommeren 1942 eller tidlig på høsten kom det melding fra Berlin om at "jødespørsmålet" i Norge skulle "undersøkes og løses overensstemmende med det norske regimets ønske".[32] Wagner ga tirsdag 24. november 1942 general Marthinsen beskjed om at alle jøder med J i sine legitimasjonskort og deres familier skulle "evakueres" [33] og skip ville bli skaffet for denne transport – avgang Oslo torsdag 26. november 1942. Ifølge Wagners uttalelse skulle Quisling og hans regjering være medansvarlige for deportasjonene. [34]
At arrestasjonene av jødene i Trøndelag under unntakstilstanden og arrestasjonen av jødiske menn over hele landet i slutten av oktober skjedde på tysk initiativ, er uomtvistet, jf Lagmannsretten i saken mot Wagner i 1946, men om "ordren om å sette i gang massedeportasjonen av norske jøder 26. november kom fra Berlin står påstand mot påstand." [35] Lagmannsretten anså det overveiende sannsynlig at det var kommet to ordrer fra Berlin, en om arrestasjonene 26. oktober og en om deportasjonene siste uke i november. [36]
I saken mot Eichmann i Jerusalem beneket han å ha kjennskap til "evakueringstransporter" fra Norge. Statspolitisjef Marthinsen hevdet at han mottok ordre fra Wagner. En av de norske vitnene mot Wagner som hadde henvendt seg til ham, og på grunnlag av sine erfaringer i Østerrike og Tjekkoslovakia hadde gjort det klart for ham at han sendt jødene i døden, hadde fått til svar – at det var de norske nazistene som ville ha det slik. [37]
Men ifølge den tyske statsadvokatens anklage mot Gestapo-sjefen Reinhard (i prosessen i Baden-Baden 1967), uttalte Wagner i en forklaring før rettssaken at Reinhard hadde levert han en ordre fra RSHA om å deportere de norske jødene og overbringe sjefen for Statspolitiet beskjed om oppdraget. [38] Av Terbovens rapport – og utsagn fra tyskere knyttet til politiet og SD i Norge – går det frem at det heller ikke etter tysk mening eksisterte noe såkalt jødeproblem i Norge. Men det berettiget ikke til noe avvik fra de alminnelige retningslinjer for å gjennomføre den vedtatte "Endlösung" for Europas jøder. [39] I Lagmannsrettssaken i 1946 hevdet Wagner at beslutningen om deportasjon var fattet etter konferanse mellom Reichskommissar Terboven, Höhere SS-und Polizeiführer Rediess, Befehlshaber der Sicherheitzpolizei Fehlis, Quisling og general Marthinsen – men etter den "norske regjerings ønske". [40]
Uansett hvem som utferdiget den endelige ordre til arrestasjon og deportasjon må man kunne hevde at det i stor grad var et interessefelleskap mellom norske og tyske myndigheter om spørsmålet om deportering av jødene. På dette tidspunkt var også Vidkun Quisling orientert av norske Waffen-SS soldater hjemvendt fra Østfronten om jødenes skjebne. Én skal sågar ha sparket inn døren til Quislings kontor. [41]
Spørsmålet blir likevel hva det enkelte norske politimann var orientert om på det tidspunkt aksjonene ble gjennomført. Den behandling jødene gjennomgikk på Utstikker 1 den 27. november 1942 og i andre av aksjonene mot jødene levnet liten tvil om hva jødenes skjebne ville bli.
Den 25. november ble det sendt teleks til Gestapo i Stettin og RSHA i Berlin for å organisere den første transporten. Svaret fra RSHA på Reinhards telefaks – undertegnet SS-Sturmbannführer Rolf Günther [42] og hemmeligstemplet som de fleste dokumentene om deportasjonen – kom med lynteleks til Oslo med kopi til Stapoleitstelle i Stettin. Et viktig avsnitt i teleksen var:
"Videre ber jeg om å utvirke at de som blir sendt ut (abdefördert), mister sitt norske statsborgerskap etter at de har forlatt norsk område, og at den norske regjering ikke fremsetter noen som helst krav med hensyn til enkelte jøder ( …) Ikke i noe tilfelle kommer det på tale at jøder som er sendt ut, får vende tilbake til Norge (Eine Rückkehr abgefördert Juden nach Norwegen kommt in keinem einzigen Fall mehr in Frage)." [43]
Mandag morgen den 23. oktober 1942 ga inspektør i statspolitiet Knut Rød startskuddet til arrestasjonene av jødiske menn i Oslo og Aker. Norske politifolk ble på Røds ordre sendt ut med ferdige lister – og kom tilbake med jødiske menn. Den neste aksjonen 26. november var det jødiske kvinner og barn som ble pågrepet i hjemmene deres. Syke og eldre ble hentet på syke og aldershjem.[44] Aksjonene foregikk på en rolig og behersket måte. Forhåndsbestilte drosjebiler gikk i skytteltrafikk til kaien som det skulle vært en søndagsutflukt.
Alle ble fraktet til ustikker 10 i Oslo havn. Dit kom også de jødiske mennene som hadde sittet i varetekt i en måned. Her overtok tyskerne. Så bar det om bord i troppeskipet Donau med slag og spark.. Endepunktet for reisen var utryddelsesleirene i Polen. Deportasjonen med 'Donau' med 532 jøder var ikke den første massedeportasjonen fra Norge. Allerede 19. november ble 19 jøder deportert med lasteskipet 'Monte Rosa', og ytterligere 26 deportert med samme skip 26. november, da også 'Donau' forlot Oslo. Den 24. februar 1943 ble 159 deportert med 'Gothenland'.
I den siste transporten var jødene fra Trondheim, samt byer som Kristiansund, Narvik, Bergen og Stavanger. Felles for dem alle var at de ikke var fraktet til Oslo "i tide". [45]
På Lillehammer ble jødene arrestert den 26. oktober etter ordre fra politimester Ragnar Thomassen. Arrestasjonene ble foretatt av vanlige norske politifolk. Også andre steder i Oppland og Hedmark ble jøder pågrepet og sendt til Tyskland. [46]
Norske myndigheter i London var godt orientert om jødeforfølgelsene i Norge. De illegale avisene skrev om jødeforfølgelsene både i Norge og Europa:
"1400 jøder stuvet sammen i kvegtransportbåter, mann skilt fra hustru, foreldre fra barn, småbarn og oldinger i fengsel fordi de er av en annen 'rase'. Fengsel og lidelse. Det er minner som alltid vil være forbundet med året 1942" (i den illegale avisen Friheten nr 1, 1943).
Utenriksdepartementet sto i nær kontakt med World Jewish Congress og ble underrettet med rapporter fra ulike hold om jødenes skjebne i det okkuperte Europa. Finn Koren i Den norske legasjonen i Bern rapporterte til utenriksminister Trygve Lie den 17. august 1942:
"Fra Polen kommer de grusomste beretninger om den behandling de ulykkelige jøder der er utsatt for og som så vidt forstås går ut på sluttelig "likvidere" hele dette befolkningsslag. Hva der foregår i Warzawas ghetto trosser etter sikre meddelelser enhver beskrivelse. Omtrent en tredjedel av befolkningen der anslås hittil å være omkommet " (utheving tilføyet). [47]
Denne rapporten kom tre måneder før deportasjonene av jødene.
I Sverige ble sendemann Jens Bull ved Den norske legasjon i Stockholm kontaktet i oktober 1942 angående spørsmål om Sverige skulle oppfordres til å motta 300 norske jøder. Legasjonen måtte i så fall garantere for utgiftene. Svaret kom i desember 1942 etter at deporteringene var i full gang:
"Etter min mening kunde det ligge nær å vente at herværende rike jøder tok sig av sine trosfeller i en tid som denne, idet det nettopp er qua jøder de er forfulgt" (utheving tilføyet). [48]
Det er grunn til å stille spørsmål ved om disse meldingene noen gang nådde frem til statsminister Nygaardsvold og kong Haakon på grunn av det motsetningsfylte forhold som var i regjeringen mellom Nygaardsvold og ministrene Trygve Lie, Ivar Frihagen og Halvdan Koht. [49] Om det kunne vært gjort noe konkret fra de norske myndigheter i London er likevel vanskelig å si. På dette tidspunkt var de allierte på vikende front, og noen hundrede jøder i Norge var vel dessverre ikke det største problemet i den store sammenhengen. Etter min mening burde det vært gitt klar beskjed fra Londonregjeringen til det norske politi. Det ble ikke trukket noen demarkasjonslinje, men overlatt til den enkelte polititjenestemann sitt skjønn hvor grensen for samarbeid skulle trekkes. De burde vært fritatt for dette ansvaret.
At målet var å hindre nazifisering av politiet er åpenbart, men dette gir ikke hjemmel til å utføre straffbare og folkerettsstridige handlinger mot egne statsborgere. Jens Bulls uttalelse er derfor treffende for manges syn på jødene. De ble ikke betraktet som fullverdige statsborgere noe som dessverre også tydelig går frem av rettsoppgjøret.
"I mai 1945 vendte de første jødene som hadde klart å flykte til Sverige tilbake til Norge. Litt etter kom også de få som utrolig nok hadde overlevd konsentrasjonsleirene. De møtte en ny virkelighet. Først da ble det klart for dem at familiene og alt de hadde hatt var borte. Sjokket ble ikke mindre for mange av dem da de oppdaget at det var svært vanskelig å få erstattet det økonomiske tapte." [50]
Julius Paltiel søkte erstatning fra Tilbakeføringskontoret og fikk dette til svar:
"Etter en stund ble jeg ringt opp fra Tilbakeføringskontoret i Trondheim og en av de ansatte sa til meg - 'Paltiel du har jo greid deg bra – så du trenger vel ingenting'" (utheving tilføyet).
Etter krigen ble det opprettet et eget kontor – Tilbakeføringskontoret for inndratte formuer – som etter hvert ble et felleskontor for alle konfiskerte eiendommer. "Tilbakeføringskontoret baserte sitt arbeid på arkivet etter Likvidasjonsstyret og valgte å slå alt som var igjen av midler sammen i en felleskasse." [51]
Problemet var at Likvidasjonsstyret hadde satt verdifastsettelsen kunstig lavt for å tilgodese sine medløpere og andre "gode nordmenn". Mange eiendeler ble også stjålet eller "kom bort" slik at de reelle verdiene var langt høyere enn regnskapene viste. [52]
I Skarpnes-utvalgets utredning NOU 1997: 22. Om inndragning av jødisk eiendom i Norge under 2. verdenskrig besluttet utvalgets mindretall – Berit Reisel og Bjarte Bruland – å levere en prinsipiell dissens mot flertallets valg av premisser:
Mindretallet mente at de nazistiske overgrep og antisemittiske holdninger hadde voldt skader av større omfang enn det var tatt hensyn til i flertallets utredning.
Flertallets fremstilling av det totale sakskomplekset var ufullstendig idet det ikke tok tilstrekkelig hensyn til likvidasjonens kollektive karakter når det gjaldt den jødiske gruppen.
Ved at flertallet har vurdert tapene retrospekt – med utgangspunkt i etterkrigsoppgjøret – er det gitt et skjevt bilde av tapets totale omfang.[53]
Det var en faktisk og rettslig forskjell mellom inndragning hos jøder og andre nordmenn under 2. verdenskrig. Det ble gjort forskjell på "flyktningebo" og "jødebo"' De tre tilbakeføringsinstitusjonene etter 2. verdenskrig bygde på to grunnleggende prinsipper – utjevningsprinsippet og gjenreisningsprinsippet – [54] som medførte at jødene kom særlig uheldig ut. Det samme gjelder dødsfallsmønsteret. Fordi den jødiske minoriteten ble offer for massedrap og ikke krigshandlinger i vanlig forstand, ble de drepte ansett som "forsvunne" noe som medførte at boavviklingen for cirka halvparten av boene først kunne starte høsten 1947.
"Disse grunnholdningene fikk helt spesielle konsekvenser for den jødiske gruppen, både på grunn av likvidasjonens kollektive og totale karakter, og på grunn av det særegne dødsfallmønsteret. At så mange familier ble helt utryddet, samtidig som det var store menneskelige tap i de øvrige, førte til at de gjenlevende ikke representerte et fullverdig gjenreisningspotensiale slik tilbakeføringsmyndighetene så det. De gjenlevende fikk derfor avkortninger i sine erstatninger eller de ble simpelthen ikke tatt i betraktning når erstatning skulle utbetales, selv om de var arvinger etter loven. Man kan her se en interessekonflikt mellom rådende holdninger fra myndighetenes side og de jødiske erstatningsinteressene." [55]
Det moralske imperativ i det norske Shoah ble uttrykt i et innlegg i Stortingets spørretime 31. januar 1996 av daværende stortingsrepresentant Kjell Magne Bondevik:
"Ved siden av den fysiske likvidasjon av jøder foretok naziregimet en storstilt økonomisk likvidasjon også i vårt land. Dette kan aldri gjøres godt igjen, men vi kan heller ikke la det være som det nå er. Det er etter min vurdering klarlagt at det er behov for et vederlag, som er et økonomisk, men kanskje først og fremst et moralsk-etisk oppgjør. Og det er det ingen andre enn den norske stat som kan bidra med."
Hovedansvaret lå åpenbart hos de nazistiske myndighetene. Men som i andre okkuperte land, kunne ikke det norske Holocaust vært gjennomført uten aktiv støtte fra "gode nordmenn". Nazistene fikk sin velfortjente straff, "gode nordmenn" fikk det ikke.
[1] Nærmere om norsk politis organisering under krigen se Johansen P.O. Samfunnets pansrede neve: statspoliti og overvåkning 1918-1943 (1989) og Ringdal N.J. Mellom barken og veden: politiet under okkupasjon (1987) s 65-74.
[5] Norge førte en streng innvandringspolitikk i mellomkrigstiden, og dette gikk særlig ut over jødiske flyktninger. I 1933 flyktet 500.000 personer fra Tyskland. I 1933 ba den norske legasjonen i Berlin om instrukser for hva som skulle svares de tyske jødene som kunne komme til Norge. Utenriksdepartementet ga klart uttykk for sin mening. I et internt notat ble det hevdet: "En invasjon av jøder må vi jo frabe oss" (utheving tilføyet).
[6] I Oslo fulgte politimester Welhaven opp ordren uten innsigelser, jfr Ole Kolsrud i Dagbladet 16. og 18. oktober 1982. Welhaven mente at ikke ville nytte å protestere. I Bergen bestemte kriminalavdelingens folk seg for å oppfordre til frivillig innlevering (Ringdal 1987 s.231).
[7] Mendelsohn, O. Jødenes historie i Norge gjennom 100 år (1987) Bind II s 18.
[10] Om statistikkens betydning i registreringen av jødene og Statistisk Sentralbyrås rolle, se Søbye, Espen. "Et mørkt kapittel i statistikkens historie", i: Samfunnspeilet nr. 4 (1998)
[11] En høyere embetsmann i Politidepartementet uttalte dette om jødeaksjonene formål: "Jeg visste det ikke, men Møystad visste det, og politifolkene visste, mens aksjonen pågikk, at jødene skulle sendes ut av landet" (Ringdal 1987 s 241).
[12] For tilsvarende "kontrovers" i Frankrike se Weisberg, R.H. Vichy Law and the Holocaust in France (1996) s 37-82 og Weisberg, R.H. "Legal Rhetoric under Stress: The example of Vichy", i: Cardozo Law Revew (1990-1991) s 1371-1415.
[13] Jfr fransk lovgivings omfattende definisjon av hvem som var jøde hvor paradokset er at franskmennene gikk så langt i sin definisjon at dette ble påtalt fra tyske justismyndigheter. "The Germans themselves, on several occations had to slap the wrists of French lawyers and bureaucrats whose legalistic seal carried them beyond the strictness of German presedent" (Weisberg 1990-1991 s 1383) og "Loi portant statut des Juifs", 2 oktober 1940, i: Les Juifs sous L.Occupation (1982).
[14] Den 10. oktober 1941 fikk Politidepartementet brev fra Befehlshaber der Sicherheitspolizei und des SD, Heinrich Fehlis, om "at foranledige" at samtlige jøders legitimasjonskort ble stemplet med J for å legge opp til et jødekartotek. I november hadde Politidepartementet sitt utkast klart hvor det het at rundskriv til politiet var utarbeidet "auf Wunch des Befehlshaber der Sicherheitspolizei und des SD" (Mendelsohn 1987 s 52).
[15] Konsept til brev 27. oktober 1941 til statspolitisjef Marthinsen.
[17] I Trondheim vakte aksjonene i 1941 bekymring bl.a. fra den avsatte fylkesmannen, høyesterettsadvokat Johan Cappelen, og domprost, senere biskop Arne Fjellbu. Fjellbu truet med å alarmere kirken fra landsende til landsende. Fylkesmann Fredrik Prydz (senere minister i Quisling-regjeringen) mottok Cappelen og Fjellbu som utrykte at det ville være en skam om Trondheim skulle gå i spissen for jødeforfølgelsene i Norge (Mendelsohn 1987 s 66).
[18] De jødiske mennene fra Tromsø, Narvik og Brønnøysund ble hold i fangeleir helt til de ble deportert halvannet år senere (Mendelsohn 1987 s 58).
[19] I 1941 skulle konsertmester Ernst Glaser (far til pianistinne Liv Glaser) opptre i Bergen og benytte Ole Bulls fiolin. Det ble spredt flygeblader i salen, der solisten ble skjelt ut for sin jødiske bakgrunn og at han som jøde våget å opptre med Ole Bulls instrument. I mars 1942 malte uniformerte medlemmer av Hirden på en rekke jødiske butikker: "Jøde-stengt; Jøder tåles ikke i Norge; Adgang forbudt; Palestina kaller."
[22] Pryser, Tore: "Holocaust i Innlandsregionen" s 23 flg, i: Johansen P.O. (red.) På siden av rettsoppgjøret (2006). Jfr Frankrike: "Thousands of police, guards, bus drivers, railway workers, even construction people had to be re-positioned or newly hired; all this was accomplished with an absolute minimum – even in the occupied zone – of German personnel and guidance" (utheving tilføyet) (Weisberg 1990-1991 s 1384).
[24] Min far Trygve Fosnes var etterforsker ved Landsvikavdelingen i Bergen etter krigen. I et avhør av Gestaposjefen spurte min far om Gestapo hadde lagt press på Bergens Tidende for å skrive jødefiendtlige artikler. Han hånflirte og utbrøt: "Det klarte de glimrende uten press fra oss". Han hadde ingen grunn til å lyge. Han hadde allerede fått dødsdom og ble henrettet fire dager etter avhøret.
[27] Justisminister Riisnæs spilte gal i rettssaken etter krigen og ble anbrakt på Reitgjerdet Sykehus. Min far Trygve Fosnes, som på 50-tallet var sekretær for fylkesmannen i Sør-Trøndelag Skrindo, opplevde i en samtale med overlegen på Reitgjerdet at overlegen kategorisk slo fast: "Riisnæs er ikke gal og har aldri vært gal". Om Justisminister i Riisnæs se nærmere. Ringdal N.J. Gal mann til rett tid: NS-minister Sverre Riisnæs: en psykobiografi (1989).
[28] Loven var underskrevet av Quisling, sjefen for innenriksdepartementet Hagelin, og justisminister Riisnæs og parafert av Fuglesang.
[29] Om Likvidasjonsstyret se nærmere Bjørn Westlies artikkel i Dagens Næringsliv 27. mai 1995 s. 10-13: "Nordmenn ranet de norske jødene"; Westlie B. Oppgjør (2002) og NOU 1997:22. Inndragning av jødisk eiendom i Norge under 2. verdenskrig, Del III: Mindretallets utredning på s 65-124. Det er utrolig at man har benektet at myndighetene var uvitende om jødenes skjebne, når man samtidig slettet alle spor og "likviderte" deres gods. Alle impliserte kunne ikke vite hva som skulle skje. Det er heller ikke spørsmålet. Det er hva de burde ha forstått. Forståelsen var tydeligvis ikke særlig stor hos norske myndigheter og avisredaksjoner i disse grusomme dagene.
[32] Sitat fra SS-Hauptsturmführer Wilhelm Wagner, i: Straffesak mot Vidkun Quisling s 203.
[33] Tyske myndigheter brukte aldri ord som utryddelse eller lignende i offisielle dokumenter, noe "skrivebordmorderne" som Adolf Eichman brukte som forsvar i rettsaken i Jerusalem og andre i Nürnberg, og i de såkalte Nachfolgeprozesse i Tyskland.
[36] Lagmannsrettsaken mot Wagner i 1946.
[37] Riksadvokatens meddelelsesblad nr 36 (1947), og Mendelsohn 1987 s 110.
[40] Jfr Lagmannsrettssaken mot Wagner i 1946.
[41] Informasjon min far Trygve Fosnes fikk fra et medlem av Waffen-SS under avhør ved Landssvikavdelingen i Bergen i 1945.
[42] Rolf Günther var Adolf Eichmanns nærmeste underordnede.
[44] I desember 1942 ble Ullevål sykehus oppsøkt av en staspolitibetjent på jakt etter "jødenavn" i kartotekene (Johansen P.O. 2006 s 74).
[45] Bruland, Bjarte "Donautransporten kostet 9339 kroner", kronikk i Aftenposten 26.11-2002.
[46] Pryser, s. 93, i: Johansen På siden av rettsoppgjøret (2006).
[49] "Jeg har aldri angret så mye på noe at jeg fulgte Kohts råd" (om utnevnelsen av Trygve Lie til utenriksminister i 1941), i: Berntsen H. I malstrømmen: Johan Nygaardsvold 1879-1952 (1991) s 570.
[52] Historien om Adelsten-konsernets oppkomst er ikke hyggelig lesning. Issac Plesansky fra Tønsberg ble brakt fra Berg konsentrasjonsleir med Donau til Polen og Auschwitz. Intendant på Berg konsentrasjonsleir Alf Kjølner sørget for at varebeholdningen – "restbeholdningen" – i Plesanskys butikk "Tønsberg Ekvipering" ble solgt til Emil Kjølner A/S for 6356 kr. Etter krigen, med én konkurrent mindre, skulle Emil Kjølner A/S blomstre til det ekspansive Adelstenkonsernet (Westlie 1995 s 11).