Som vanlig er det på det tekstmessige plan Jan Eggum har mest å fare med. I tillegg har han i årenes løp utvidet bergensdialekten sin i mer og mer lokal form, noe som denne gang er spesielt tydelig og som samtidig kler Eggums uttrykksform svært godt. Han serverer som vanlig sine observasjoner om samfunnet rundt oss, og fokuserer sin ironi med fantasi og en masse humor. Her ligger forøvrig også Eggums aller største styrke som komponist og musiker, for det er umulig å ikke la seg berøre av hans tekster.
Rent musikalsk aner jeg samtidig en viss utvikling fra tidligere produksjoner da hans melodier her jevnt over bærer preg av en mer optimistisk munterhet enn hva vi har blitt vant til fra bergenseren. Fornyelsen i Jan Eggums lydbilde på Deilig har forøvrig mye med Wesseltofts tilstedeværelse å gjøre. Bugge er nemlig både produsent og «orkesterleder», hvor det til og med suksess er gjort plass til disco-komp. En Sånn En og Uten Røtter får Jan Eggum til å høres ut som en Earth, Wind & Fire-fan av de store! Noen av sporene bærer likevel preg av den mer typiske Eggum-sounden(!) hvor følelsen av å ha hørt det før (for å bruke en gammel klisje) absolutt også er tilstede.