Ambulansesjåføren Ahmad Salah med lønssjekken han håper skal gi ham et par tusen kroner i lån fra banken. FOTO: JØRGEN LOHNE FOTO: Jørgen Lohne
BENGHAZI (Aftenposten.no): Det blåser en iskald, hard nordavind fra Middelhavet innover Benghazi, og det stridregner her i Libyas nest største by. Men mennene i den kvartallange køen foran en bank i sentrum lar seg ikke rikke.
— Noen av oss har ikke fått utbetalt lønn på tre måneder, sier de våte og hutrende mennene i munnen på hverandre.
De viser frem sjekker fra sine arbeidsgivere som viser hva de har til gode. Men penger til lønn må overføres fra Tripoli, forklarer de. Og regimet i hovedstaden er for tiden ikke spesielt innstilt på å bidra med noe som helst i opprørernes hovedsete.
— Vi har fått vite at denne banken vil gi alle som kommer med lønnsjekk, et forskudd på 500 dinarer (2300 NOK) sier ambulansesjåføren Ahmad Salah.
Han er en av de mer stillfarende i denne ellers høyrøstede flokken av familieforsørgere som på denne iskalde dagen har sett en mulighet for å avhjelpe sin stadig mer håpløse situasjon.
— Det er ikke penger i hele Benghazi
— Muammar al-Gadafi er ansvarlig for dette, som for alle våre problemer, roper en svært kar med turban, og mennene rundt ham stemmer i.
Foran i køen er det stor utålmodighet foran bankens blå gitterdør:
— Det går ikke, det er ikke penger i hele Benghazi, roper en eldre mann, som har hørt det siste ryktet.
Abdel Arjani og hans tallrike familie trosser vind og regn for å besøke en av Benghazis severdigheter til revolusjonen som startet 17. februar. FOTO: JØRGEN LOHNE
Forlatt tank
Noen kvartaler unna, like overfor byens domstolsbygning, står en forlatt stridsvogn og peker med kanonen ut mot havet. Abdel Arjani har valgt akkurat denne uværsdagen for å ta med seg sin tallrike familie for å se på det som er blitt en av Benghazis severdigheter til revolusjonen som startet den 17. februar.
De er alle riktig begeistret for omveltningen kan faren fortelle før en kolossal skur gjør enhver videre samtale umulig og får alle til å flykte til bilen igjen.
— Alle, absolutt alle libyere vil ha slutt på Gadafis styre, sier en ung mann jeg møter på gaten.
En noe eldre kar kommer taust bort til meg for å vise meg bilder han har lagret på mobiltelefonen. De viser lemlestede lik, skutt fullstendig i stykker under de harde kampene som herjet her for bare en drøy uke siden. Her i Øst-Libya er folk svært optimistiske og tror fullt og fast at Gadafis tid som statssjef snart er over, til tross for rapporter om at hans lojale støttespillere fortsatt har fullt kontroll i Tripoli.