Det pågår en diskussion om Stina Wirséns sätt att rita en svart liten flicka i filmen "Liten skär och alla små brokiga". Några uppmärksamma har påpekat att flickans ansikte påminner om välkända rasistiska stereotypa avbildningar av svarta. I synnerhet på filmaffischen, som dragits in. Det är lite uppseendeväckande att en suverän illustratör som Stina Wirsén inte såg likheten mellan sin figur och traditionen.
I dag kommer Thente till Wirséns undsättning i en text som är ännu mer uppseendeväckande, med rubriken "Jag fick nypa mig i öronen när jag hörde att barnfiguren var rasistisk". Indignerat skriver han att hon anklagats för att vara rasist. Har hon? Jag uppfattade debatten som en om hennes teckning och att den anslöt till en rasistisk tradition. De som uppmärksammat bilden kallar han "kvoterade kvasiforskarna". Vad menar han med det? Att de kvoterats in på sina utbildningar pga din hudfärg och inte för sin kunskap? Det är i sådant fall ett klockrent rasistiskt — och riktigt lågt — argument. Men innebär det att Thente är rasist? Naturligtvis inte. Bara att han i ilskan tillgripit ett gammalt stereotypt argument.
Det är ju som Marcus Priftis skriver i sin kloka bok Främling vad döljer du för mig? (som precis kommit ut) att det inte är intressant vad vi är, men vad vi gör. Rasismen genomsyrar både samhället och våra egna liv. Alla trampar fel ibland. Det finns ingen anledning att släpa varken Wirsén eller Thente till moraldomstolen. Däremot finns det anledning att uppmärksamma, ha invändningar och säga ifrån när handlingar är oacceptabla.
Jag tycker att Stina Wirséns gulliga lilla tjej är rätt oacceptabel. När Makode Linde använde samma blackface-stereotyp i den berömda tårtan på Moderna museet var han väl medveten om ansiktets historiska laddning och innebörder. Stina Wirsén använde det aningslöst. Det är skillnad.
Dessutom verkar Jonas Thente inte förstå hur de akademiska belöningssystemen fungerar. Han skriver att några humanister slog larm om Wirsén för att öka sina chanser att få forskningspengar. Men att delta i den offentliga debatten är nog det sista som belönas på universiteten. "Man måste göra rubriker för att få in stålar," skriver han. Verkligen?
Sovjet är tillbaka på scenen, som stil och sken. Kremls röda stjärna har fått ny lyster; inte längre ett löfte om framtiden, men en romantisk spegel för saknad.
I Stockholm drömmer militarister om det kalla krigets återkomst med hammaren och skäran på u-båtarna. I sin bok från det ockuperade Krim rapporterar Kalle Kniivilä om en påtaglig längtan efter det gamla Sovjet, i en folklig fantasi om ett tillstånd som aldrig fanns. Och i Moskva skriver poeten Lev Rubinstein på sajten grani.ru om en nostalgisk våg av sovjetisk "restauration". Stjärnan har alltid varit lockande, och ofta lyckats överglänsa systemets förruttnelse.
Nu kan man läsa Rubinsteins kolumner från det förfärliga 2014 i Ryska dagsedlar. Det är fräna saker. Inte alls som man förväntar sig från en avantgardepoet. Han tar otvetydig ställning för Majdan och mot den ryska propagandan om ukrainsk fascism. Propaganda? Det framstår mer som läckor på ett avloppsrör, svarar han.
Även Rubinstein själv är upptagen av Sovjet. Han använder minnen från sin uppväxt — han föddes under Stalinåren — för att hitta det ryska eländets linjer. Sovjet är inte bara en projektionsyta för verklighetsflykt, det är också ett kvardröjande klangrum som innesluter allt. Han lever i ett land som bytt namn, men inte vill klara ut sambanden med det avlagda. Det är komplicerat. Han skriver med koncentrerad överskruv. När orden tar mark sticker de i väg med hög hastighet. Man tvingas springa på allt, för att till sist utmattad dra slutsatsen att läsa i korta avsnitt.
Jag slogs omedelbart av röstens närvaro. Han skriver talande texter. Senare får det sin förklaring. Före Sovjets fall kunde han inte publicera sig, och läste i stället högt i små sällskap, där även Vladimir Sorokin ingick. Han skrev på kartotekskort, sådana som fanns i bibliotekens söklådor, med några korta rader på varje. En del samlades för fjorton år sedan i Tiden går, ur Det stora kartoteket. Ett slags underbara ryska litterära motsvarigheter till Steve Reichs amerikanska musikminimalism.
Rubinstein formades med andra ord av dissidentkulturen. Och det är där jag tycker det här blir intressant på allvar.
Samtidigt som rysk teve kör gamla sovjetiska filmer i repris, verkar konstnärer och intellektuella försöka återanvända kulturens andra sida: dissidentrollen. I Masha Gessens bok om Pussy Riot anknyter Nadja Tolokonnikova utstuderat medvetet till gamla dissidenter. Men fungerar det? Lev Rubinstein vill nog, men tvivlar och brottas. Hur gör man motstånd med text 2014?
Jag har en faster som envist hävdar att Putin är en ny Stalin. Skrattande brukar jag lugna henne. Ryssland är inte en totalitär stat. Fest- och avrättningsplatserna hänger inte samman som de gjorde 1937. Vildsvinsvåldet har ännu en annan karaktär. Men OS-festen i Sotji länkades onekligen till övergreppen mot Ukraina på gammalt manér. "En skönhet mot bakgrund av en icke mindre gränslös mardröm i vardande," skriver Rubinstein om affiniteten mellan 1937 och 2014, om den "rytm i tiden" som han försöker spåra. Håller min faster, trots allt, på att få rätt? Putin är i sådant fall inte en upprepning, men en utveckling.
Men dissidentens position kan ändå inte upprepas i enkel betydelse. Under 1900-talet spelade texter avgörande roll för politiken och människorna. Böcker var magiska föremål. I Argentina blev den som läste Det kommunistiska manifestet avrättad. I Sovjet blev den som hånade samma bok inspärrad på mentalsjukhus. Det var därför författarna — dissidenter i Öst och intellektuella i Väst — fick så viktiga roller som samhällets samveten. I dag är enskilda böckers makt mest ett minne. Jag tror det är en befrielse.
Rubinstein grubblar över att även dissidenternas motståndstekniker gjorts ofarliga. Hur ska man kunna skriva parodi när plutokraterna inte längre tar sig själva på allvar och skamlösheten blivit statusmarkör? Och hur ska man kunna säga sanningen till makten i Kreml när den leende svarar: "Så du säger att vi ljuger? Ja, det gör vi. Och än sedan?".
Ja, hur kan man fungera som dissident, och intellektuell, om språkets tyngd förflyktigats? Orden hänger visserligen på museum nu, men "de kommer ändå att ljuda i den hopplösa, skrämmande tomheten, innan de till sist blir hörda". Det är alltså bara att fortsätta. Ibland är det svårt att veta skillnaden mellan uthålliga insikter lurigt självbedrägeri.