Det her blev vist også en gang overflod af ord, man når man nu er så glad for dem, ordene altså, som Canetti skriver i førnævnte. ”Ord, som ikke er helt fortabte, frigør hun fra deres forkomne omgivelser og lægger i et gyldent kar.” Det har jeg hermed gjort med ”Uopmærksomhedens æstetik” for det er super begreb, og en rigtig god artikel. Tak for den Tue.
Jeg undrer mig ikke. For Jungersens sprog er præcis lige så repetitivt og unuanceret som Ejersbos, når han forsøger sig med replikfarvning eller prøver at mime en bestemt diskurs eller jargon.
Da jeg læste Undtagelsen var jeg til sidst gennemført irriteret over, hvor ofte Anne Lises tilstand omtales som "plørefuld". I de fleste miljøer, er folk ikke så simple i deres sprogbrug, at de kun bruger et eneste ord for eksempelvis fuldskab. Hvis der er noget, der omtales i mange forskellige kulørte vendinger, så er det da netop den tilstand. Og især i sammenhænge, hvor der mobbes, får den sproglige kreativitet ofte alt, hvad den kan trække.
Jungersen forsøger sig som realist, også rent sprogligt, men det mislykkes helt i manglen på nuancer. Unuanceret sprog er enerverende for læseren, men brugen af det bevirker også, at der går et meget vigtigt lag tabt i hans forsøg på at beskrive karaktererne og deres psykologiske spil med hinanden.
God artikel, tak. Dejligt at se nogen med gode argumenter svømme mod strømmen. Jeg kender kun Ejersbo (og ikke udtømmende); men kan nikke genkendende til gestaltningen af afrikanere som intellektuelt mindrebemidlede. For så vidt Hanne Vibeke Holst er det en spændende analyse, der refereres til - men på den anden side: hvemventede et kvalificeret nysyn på forholdet mellem mænd og kvinder fra en borgerlig?