Offspring er en krutttønne av et band som strutter mer av energi enn gode låter. Det ble en til tider morsom, men ingen minneverdig konsert.
12. juni 2001 kl. 10.59
I går kveld inntok det amerikanske Offspring intimutgaven av Oslos storstue. Bandet har helt siden debuten i 1989 vært ujevnt. Men når de treffer spiker'n på hodet, smeller det så gnistene spruter.
Og slik var den 75 minutter lange konserten, kjedelig - og utrolig medrivende.
Helt på tampen av konserten kom låta «Self Esteem» fra albumet «Smash» (1994), som brakte dem til toppen av hitlistene verden over. Men bortsett fra den, «Come Out Swinging», «Original Prankster» og «Pretty Fly (For a White Guy)» og noen til, er det ikke så mye å skryte av.
Problemet med bandets (to) siste plater, er gjentakelsen. Borte er trangen til å eksperimentere. De kopierer seg selv mer enn bra er, og ender opp som ganske forutsigbare. Live også. For med høyt volum, likt tempo og lite dynamikk ble det til tider temmelig flatt. Og tempoet kan beskrives som fort og enda fortere.
Med fare for å låte som mora mi, består bandets repertoar stort sett av én låt - eller av variasjoner rundt ett tema.
Selv om det blir mye lissompunk og salonggrønsj, er Offspring like sjarmerende som de er ufarlige. Sanger Dexter Holland, gitarist Kevin «Noodles» Wasserman og bassist Greg Kriesel står på scenekanten som frontsoldater mot publikum og gir alt, mens Ron Welty holder stø kurs bak trommer og cymbaler.
De lot som om de fikk tekniske problemer, spilte litt på kassegitarer, pratet og etablerte fin kontakt med publikum. Det unge publikummet (mange gutter hadde pappa med) var entusiastisk, og de fleste gikk neppe skuffet hjem.
UJEVNT: Det ble en ujevn konsert. Dexter Holland og co. sprudler, men mangler dynamikk og låtvariasjon. Foto: SCANPIX