Tatt av vinden – en historie om å bli reddet på fjellet - Røde Kors
Nora (14) og bestefar kjemper seg gjennom vinden på vei fra Storeskag. Tekst og foto: Camilla Gilje Thommessen/Røde Kors
Pil Søk og redning
Det var tiåringens forslag – å feire nyttår på DNT-hytta Storeskag, et stykke inne på fjellet i Jotunheimens forgård. Nikolai gledet seg hele høsten, vi planla turen i detalj og fikk med storesøster Nora på 14 og en fjellvant bestefar.
Det går sakte, vi må gå fiskebein selv om bakken er vannrett, vinden dytter oss tilbake. Det er tungt å puste, tungt å bevege stavene fremover. Etter to timer og tre kilometer har vi kommet til et folketomt stølsområde og vi tar en pause, litt mat og drikke.
– Nå er det verste over, nå blir det bedre, sier jeg. Så feil kan jeg ta. På sletta nedenfor stølene øker vinden. Her har sporene blåst igjen, jeg går foran og brøyter. Hvert 10. sekund stopper jeg, puster og venter på de andre.
Nikolai blåser stadig over ende, det er nesten umulig å reise seg etter hvert fall. Vindkastene er så voldsomme at barna til slutt synker sammen i snøen. De klarer ikke å gå mer, alle er slitne og kalde. Jeg innser at det er på tide å be om hjelp.
Vakttelefonen ringer
Den erfarne hjelpekorpseren er godt kjent i området og vet straks hvor han skal. Siden ingen er meldt skadet, drar han alene. Ved Yddin Fjellstue har han sin private snøskuter, det er raskere å bruke den enn å hente Røde Kors-skuteren som står på Beitostølen. Han snakker med politiet som også er kommet. Så kjører han innover i det hvite landskapet.
Søker ly i gammel løe
Jeg prøver å holde telefonen varm for å spare batteriet og får vite fra politiet at hjelpen er på vei. 200 meter fra oss ser jeg en grønn hytte. Vi må prøve å komme oss dit, tenker jeg. Det er en hel liten ekspedisjon i seg selv, men omsider er vi i ly bak hytteveggen. Det viser seg at ei løe står ulåst, her kan vi gå inn. Vi venter mens det begynner å skumre, den blå timen er ekstra blå her oppe. Så ser jeg et lys ute på vidda. Nå kommer snøskuteren! Røde Kors er her.
Stig binder fast ski, staver og sekker. Nikolai får sitte bak ham på skuteren, vi andre på tilhengeren. Det har begynt å regne av alle ting – isende regndråper pisker oss i ansiktet. Men vi smiler.
Nikolai får sitte bak på snøskuteren mens vi andre sitter på tilhengeren. På årets siste dag skysses vi trygt ned fra det stormfulle fjellet.
I etterkant har jeg tenkt mye på opplevelsen. På de voldsomme naturkreftene, på ansvaret jeg hadde for mennesker jeg er glad i, på hva jeg kunne gjort annerledes. Ikke minst har jeg vært takknemlig for at vi bor i et land der vi kan få støtte når noe uventet skjer.
Stig i Røde Kors Hjelpekorps reiste ut på nyttårsaften for å hjelpe noen han ikke kjenner. Helt frivillig. For meg er det selve essensen i denne historien.
– Det er moro å komme fram og finne noen vi har lett etter. Da føler jeg at jeg gjør en forskjell, sier Stig Aastveit (48). Han har vært med i Øystre Slidre Røde Kors Hjelpekorps i seks år. I fjor hadde de 25 redningsoppdrag, alle var vellykket. Foto: Ingeborg Aastveit