Hög tid för media att börja självsanera
Det är rejält slitigt i politiken. Flertalet svenska partiledare är noggranna med motionen och äter specialkost för att orka med.
Men det räcker inte med morötter för att orka. Ett fungerande hemliv är en nödvändig bas, framförallt för statsråden och departementens topptjänstemän.
När arbetsmarknadsminister Sven Otto Littorin på onsdagen lämnade in sin begäran om entledigande till statsminister Fredrik Reinfeldt skedde det av privata skäl. Ministern har haft ett slitigt privatliv, med tre barn och en flerårig vårdnadstvist med sin före detta hustru. När vårdnadstvisten nu blir rättsfall är det förståeligt att Littorin väljer att lämna, för att fokusera på sin familj.
Ett par timmar efter beskedet från Littorin höll statsministern presskonferens i ett sommartomt Rosenbad i Stockholm. Med flertalet politiska reportrar på plats i Visby för Almedalsveckan blev det en snabbt avklarad historia. Migrationsminister Tobias Billström tar ansvar för arbetsmarknadsfrågorna fram till valet. Det är en vettig lösning, även om det ur ett valrörelseperspektiv vore mer spännande med handelsminister Ewa Björling i de tunga jobb- och arbetsmarknadsdebatterna.
Ur ett statsvetenskapligt perspektiv är fallet oproblematiskt.
Ministrar avgår och ersätts, regeringar formeras om med jämna mellanrum. Till skillnad från sin företrädare Göran Persson har Fredrik Reinfeldt inte varit särskilt benägen att möblera om i regeringen, men ett par gånger under mandatperioden har det skett förändringar. Det ligger i sakens och verklighetens natur.
Däremot kommer det att märkas i valrörelsen, både för regering och opposition, att den person många förknippar med alliansens arbetsmarknadspolitik inte deltar. Därför blir det nu viktigt, för regeringen i allmänhet och de populära Fredrik Reinfeldt och Anders Borg i synnerhet att i debatten backa upp sina egna reformer. En nyutnämnd arbetsmarknadsminister, som dessutom har sin egen ursprungliga portfölj att sköta, kommer inte klara hela debatten om arbetslinjen på egen hand.
Sven Otto Littorin hade gråten i halsen. Sannolikt är han också arg. Hans berättelse om hur den 16-åriga dottern blev uppringd av media och informerad om att hennes pappa låg på hjärtintensiven står ingen oberörd inför. Att vissa journalister anser att inte bara ministrar och deras myndiga respektive utan också deras minderåriga barn ska vara allmänt villebråd - det är osmakligt.
"Ni är på mina barn och frågar, hörrudu, när mamma köper leksaker till er, brukar hon ha kort eller kontanter? - ursäkta mig.
Ni filmar in i köksfönstret och säger att hon drar sig undan i radhuset. Om man inte har två dar att fundera när man bett om det.
Ni smyger med teleobjektiv in i sovrummen".
Orden är Mona Sahlins och året är 1995.
Femton år senare säger Sven Otto Littorin i princip samma sak.
Det är hög tid för media att börja självsanera. Annars kommer allt färre föräldrar vilja bli heltidspolitiker.