Storskog Grensestasjon – Grænseovergang Kirkenes Norge og Rusland
Den er ny, Europastraße 105, i det mindste i den norske del og dermed også den eneste officielle forbindelse mellem Rusland og Norge. Efter kun fem kilometer når den den eneste officielle grænseovergang mellem de to lande, Storskog Grensestasjon nær Kirkenes.
To lande, to systemer – forbundet ved Storskog grænsestation nær Kirkenes
Grænseovergangen Grensestasjon Storskog – Borisgleb ligger omkring 350 kilometer nord for polarsirklen og er også den nordligste grænseovergang i Schengen-området. Grensestasjonen ser tilsvarende ubetydelig ud her i den lille bygning Storskog, kun fem kilometer fra den lille havneby Kirkenes ved den isfri Arctic Harbour.
Den lille grænseovergang mellem Storskog i Norge og Borisgleb i Rusland er også centrum for regionalt samarbejde i den arktiske region, og udvekslingsprogrammer mellem de to lande kører lige her.
Historier på Grensestasjon Storskog
Den første grænseåbning mellem Rusland og Norge:
Rusland og Norge var kun direkte naboer ved slutningen af ​​den anden verdenskrig. Finland, der tidligere var allieret med det tyske imperium, havde direkte adgang til Barentshavet. Men Finland mistede området til Rusland.
Udviklingen af ​​den kolde krig mellem NATO og Warszawa-pagten var ikke nødvendigvis gavnlig. Grænsen mellem Norge og Rusland blev systemgrænsen over sine næsten 200 kilometer. Og det var nu helt lukket.
Befrielsen af ​​Finnmark for de røde våben fra den tyske Wehrmacht gik imidlertid videre. Russerne og beboerne i Finnmark har altid været aktive forhandlere.
Men nu stod alt stille. Hvis der var noget, der skulle afvikles i korte grænsespørgsmål i korte grænsespørgsmål, ville grænsevagterne og politibetjenterne på engelsk passere det smalle ingenmannsland.
Men den 20. juni 1965 kom nyheden fra Rusland som en tordenvejr: Boris Glebs grænse blev nu åbnet for skandinaver, sagde embedsmændene på russisk side via det norske udenrigsministerium og over grænsen til Kirkenes. Et ID-kort eller et pas alene bør være tilstrækkeligt til at blive i Rusland i 24 timer uden visum og op til 48 timer efter ansøgning.
Der var bygget en vejforbindelse i Rusland i tide til denne udnævnelse og tænkte endda på kontinuerlig gadelys.
Norge blev overrasket, fordi der ikke var noget kontrolpunkt for en mulig grænseovergang. Derudover var det i Kirkenes simpelthen ikke muligt at give mening om Ruslands motiver.
Fordi hvad ville nabobyen Boris Gleb tilbyde? Et gammelt græsk-katolsk kapel? Men russerne lokket åbent med billig vodka, ønsket om russisk festliv blev født. At krydse grænsen til Rusland kostede seks norske kroner, hvilket betød, at ID eller pas måtte deponeres hos grænseansvarlige.
Midt i den politiske kulde så Kirkenes noget som et signal om afgang og drømte om god forretning, især i turistområdet med russerne, der ville komme her. Men i visionerne fra nordmennene var der også muligheder for vestlige turister, der ville stoppe her i Kirkenes på deres rejse til Rusland.
Men de eneste, der krydsede grænsen, var fuldstændig berusede nordmenn efter deres rejse til Boris Glebs bar. Der var vodka og andre alkoholholdige drømme fra morgen til langt på aften i omkring halvdelen af ​​de velkendte skandinaviske høje priser.
I Norge blev der kun serveret alkohol fra 21-årsalderen, i Boris Gleb var der allerede 16-åringen. Som en forholdsregel havde russerne åbnet et intertourist-hostel i Boris Gleb, i tilfælde af, at vejen tilbage ville være for vanskelig under de givne omstændigheder.
Men det gik langsomt op for nordmennene – der er noget rådent i staten Rusland. Fordi kontakten med den russiske befolkning blev udelukket, og ingen russere kom til Kirkenes.
Men Kirkenes havde nu et logistisk og økonomisk problem. Fordi hidtil måtte passet i Kirkenes udstede omkring 100 pas årligt, men nu er mængden steget til ca. 1.000 pas pr. Måned!
Der måtte bygges og bemandes en grænsestation, og det lokale fængsel muterede til en konstant overfyldt nøgterne celle. Mens de norske ekskursionister forlod omkring 2.800 EUR om dagen i 1965, forårsagede de ekstra omkostninger på omkring 280.000 EUR på den norske side.
Men det var ikke så let at lukke dette grænsehul; alligevel i deres grænseforhandlinger i 1949 besluttede nordmændene og russerne at ændre grænseforskrifterne kun hvert femte år.
Og så var den store bekymring tilbage, at Rusland kunne spionere på de berusede nordmenn. Fordi Nord-Norge var et stærkt militariseret område med vigtige NATO-baser i den kolde krig.
Flygtningekrisen på Grensestasjon Skorskog i 2015/2016: Den nylige historie på Grensestasjon Storskog med mindst europæisk opmærksomhed var en del af strømmen af ​​flygtninge til Europa. Mange mennesker druknede på den farlige Middelhavsrute. Og så var der mange mennesker, der valgte ruten omkring 350 kilometer nord for polarsirklen. De fløj til Moskva og rejste derefter med tog til Murmansk, 220 kilometer væk. Derfra gik det i det høstlige arktiske klima med frost og snefald i norsk retning.
Det er dog forbudt at krydse den russiske grænse til fods, så et lille cykelmarked etablerede sig hurtigt, hvor de russiske forhandlere tilbød alt, hvad som i det mindste viste den tidligere brug som en cykel.
Derudover kunne mange flygtninge overhovedet ikke cykle, men deres held var, at den russiske side overhovedet ikke har nogen interesse i flygtninge.
Lige ankommet til Norge blev de helt uegnede cykler samlet af politiet, og en skrotforhandler hentede disse køretøjer hver dag.
Selvfølgelig ville det være let for flygtninge at køre en bil over grænsen til Norge. Men her vil enhver chauffør af et sådant køretøj blive behandlet som en smugler og anklaget i overensstemmelse hermed.
Norge sendte oprindeligt flygtninge tilbage, som allerede havde opholdsstatus i Rusland, men efter kun 200 hjemrejser nægtede Rusland at foretage yderligere tilbagetrækning. I mellemtiden har de to lande aftalt at vende flygtningerne tilbage, hvis de afviste flygtninge bringes til Moskva med fly.
I mellemtiden er der blevet bygget et hegn, og antallet af flygtninge er faldet til et acceptabelt minimum.