Hvor havner vi da? Hva gjør det med hukommelsen vår, refleksjonen, identiteten? Tror vi at noen i fremtiden orker å lete seg gjennom usorterthaugen vår for å fatte hva kunstnerne i dette landet en gang holdt på med?
Eller satser vi på at noen ved Harvard kommer til å ta på seg jobben, når det ikke engang virker som om vi synes den er interessant nok, selv?