Tanker om riksdagsvalget – Document
Av: Olav Drange Moen	16. september 2014, 15:19
I det svenske riksdagsvalget på søndag ble ikke Alliansen senket av de rødgrønne, som siden valget i 2010 har gått frem med imponerende 0,1 prosentpoeng, men av Sverigedemokraterna (frem 7,2). Hardest rammet er Moderaterna, som i løpet av perioden har gått tilbake med 6,7 prosentpoeng.
Moderaterna er i dag nede for telling. Fredrik Reinfeldt har gått av som partileder. Finansminister Anders Borg bestemmer seg for å forlate politikken. Også utenriksminister Carl Bildt kan være ferdig, ifølge Aftonbladet.
Spørsmålet nå er om partiet, som altså ligger an til å miste tre av sine nøkkelfigurer, vil kunne vinne et nasjonalt valg igjen om de ikke endrer kurs og tar Sverigedemokraterna inn i varmen (i tilfellet bør SD unngå FrP-fellen og heller se til Dansk Folkeparti). Selv ikke om Miljøpartiet – socialdemokraternas viktigste støttespiller – skiftet blokk ville Alliansen hatt flertall nå.
Riksdagsvalget i Sverige er i grunn del av en større vest-europeisk trend:
Den tradisjonelle høyresiden på kontinentet har sammenhengende forskjøvet seg mot venstre. I dag er det så godt som ingenting ved den som kan betegnes som konservativt lenger. Den er for lengst blitt flettet inn i den ideologiske venstresiden.
Det gjelder for avisene såvel som for partiene. I Norge er dette tilfellet med Høyre og Aftenposten – begge domineres i dag av klare sosialliberale trekk – og i Sverige har noe av det samme skjedd med Moderaterna og Expressen.
Kursendringen rettferdiggjøres ved hjelp av det tautologiske kalenderargumentet, som en sann konservativ åpenbart aldri ville ha benyttet seg av. Det er 2014 nå, lyder dette, og derfor er det aksiomatisk at politisk korrekthet er å foretrekke fremfor konservatisme.
Men store deler av grasrota på den tradisjonelle høyresiden har ikke gjort den samme venstredreiningen. Den eneste grunnen til at mange av disse fortsetter å stemme på de gamle partiene og abonnere på de gamle avisene (som bevisst ble infiltrert av sekstiåtterne), er ganske enkelt at de ikke riktig har tatt innover seg det som har skjedd.
Flere er imidlertid i ferd med å våkne opp, også i Sverige. Reinfeldts «åpne deres hjerter»-tale, ment som en forberedelse til velgerne på en historisk asylbølge, var en vekker for mange.
Alt et parti som Sverigedemokraterna nå gjør er å fylle det krateret som Moderaterna har etterlatt seg (selvsagt bortforklares dette faktumet, og valgsuksessen til SD generelt, med babbel om «proteststemmer», arbeidsledighet og lignende, ment for å diskreditere deres oppslutning).
De partiene mange i dag beskriver som høyrepopulistiske, høyreekstreme og endog brune er egentlig bare den gamle høyresiden i eksil. En typisk konservativ har bestandig trodd på monokulturalisme, kristendom og tradisjonelle familieverdier. Eller som en typisk progressiv kaller det: Rasisme, homofobi og sexisme.
En suksessfull historieforfalskning har pågått lenge i skolevesenet. Dersom Winston Churchill – antakeligvis det viktigste enkeltindividet i kampen mot nazismen – dukket opp i dag, er det ingen tvil om at han ville ha blitt kalt for Adolf Hitler av den politisk korrekte eliten – særlig for sine mindre flatterende ytringer om den muhammedanske religion (beundret av Hitler). Kanskje ville han til og med fått døren sin slått inn med øks av maskerte sosialister (denslags som ønsker David-stjernen klistret på israelske varer og roper antisemittiske slagord i demonstrasjoner), slik som nå er blitt så vanlig i Sverige?
Den som ikke anerkjenner sine historiske feil, er som kjent dømt til å gjenta dem. Europa lider av en svært forvrengt hukommelse. Når god gammeldags churchillsk konservatisme stemples som nazistisk og fascistisk, er det noe alvorlig galt med historieforståelsen.
På grunn av den tradisjonelle høyresidens destruksjon befinner demokratiet i Vest-Europa seg nå i en sykdomstilstand. Konvergensen mellom de politiske elitene minner i grunn om de siste ordene i George Orwells Animal Farm (1946):
Det var ingen tvil om hva som hadde skjedd med ansiktet til grisene. Dyrene så fra gris til menneske og fra menneske til gris og fra gris til menneske igjen, men det var allerede blitt umulig å si hvem som var hvem.
Balanseringen mellom to motstridende blokker er borte, og det har nå dannet seg en elite som vedtar politikk gjennom konsensus fremfor gjennom dype ideologiske motsetninger og debatt. Et såpass viktig sakstema som masseinnvandringen skal ikke engang diskuteres. Det er med dette blitt skapt en enorm avgrunn mellom den politiske klassen og elektoratet.
Majoriteten av velgerne i en rekke vest-europeiske land er kritiske til det nåværende innvandringsnivået, Den europeiske union, og hva de oppfatter som et altfor lavt straffenivå, men knapt ingen representerer dem i parlamentet lenger, og ei heller i massemediene blant kommentariatet. Er dette hva man kaller demokrati?
Ingen bør la seg overraske over den eksponentielle veksten til ytre høyre. Det dreier seg i grunnen ikke om noen høyrebølge overhodet, men om en økende politisk manifestasjon av et velgergrunnlag som hele tiden har vært der, og som er i ferd med å sluke Europas skinnkonservative partier.