Vi vandrade längs den vilda kusten och letade efter bästa bilden när solen gick ned. Vi hade kommit till en by som hette Paul och som inte hade några bussar att ta sig vidare med. Byn hade högst några hundra invÙ?nare och det fanns endast ett litet pensionat. Det drevs av en ung kvinna som längtade härifrån. Hon erbjöd sig att laga kvällsmat åt oss.
En söndagskväll i juni i Kilfenora på västra Irland. Det är dans i ladan till toner av fiol, tvärflöjt och irländsk säckpipa. Jag och fotograf Micke Lundström, som är för skraja för att dansa, hänger med pratglada bybor i den proppfulla baren. Det skummar ur ölsejdlarna medan rytmiska danssteg dunkar i trÙ?golvet. Alla sjunger med. Men så tystnar allsången, och en kraftig fårbonde i grön skjorta pekar bestämt på en tonårsflicka i baren. Det är signalen. Sjung! Och hon sjunger. Solo. Högt, klart och ljuvligt. Sedan pekar bonden på en femtioårig kvinna i blommig klänning. Hon sjunger lika ljuvligt. En väderbiten bonde med keps och grått skägg blir också utpekad och får sjunga, lika vackert som de andra. Så modigt. Så uttrycksfullt. Så irländskt …
Med tusentals tempel spridda över plan mark fanns det alltid något vars tak erbjöd en obegränsad, stillsam vy av solens upp- och nedgång, och det fanns en viss charm i att behöva ta sig fram på sandiga stigar med cykel (med eller utan elmotor). Lagom till gryningen flöt ett dussin luftballonger fram bland spiror och tak, och det enda som över-träffade den synen var att sjÙ?lv befinna sig i en luftballong.