HUN / Hjemme Undervisningen i Norge - på Internett - Rlh001b.htm
- 10.02. 1986, Morgenbladet, s. 4, mandag :
Håkon Gullvågs flotte
og overfladiske bilder
Uten tvil er Håkon Gullvåg en «flink» maler, han har lett lært knepene fra andre.
Den unge Trondheims-kunstneren Håkon Gullvåg var bare 23 år da han hadde sin Oslo-debut i Galleri Dobloug for fire år siden. Utstillingen den gang ble møtt med lovord fra de fleste kritikerne, og salget gikk strykende. Gullvåg var en talentfull og bråmoden kunstner, hvis halv-figurative formsprog falt i tidens smak.
I forbindelse med Galleri Doblougs utvidelse og ombygging, er Gullvåg igjen på Oslo-besøk med nye bilder. Han fyller nå både første og annen etasje av galleriet med over femti malerier, som allerede åpningsdagen ble revet bort av innkjøpskomitéer og private entusiaster. Pressedekningen var formidabel, og presentasjonen på nivå med eliten av våre kunstnere.
Det er med undring man registerer denne kjøpelyst og mediainteresse. Gullvåg er riktignok en habil maler, med enhetlig uttrykksform og tekniske ferdigheter, men ellers uoriginal og trendy. Hans bruk av dørkarmer og skaprester som både komposisjonelle og tematiske innslag, vidner om stor sans for det tidsmessige. Det er gjort med dyktighet, men uten dristighet, man støtes ikke, bare sanser serviliteten overfor det moteriktige.
Gullvågs motivkrets er det vanskelig å si noe spesifikt om. Det er sjelden bildene har et avklaret tema. Den halv-figurative uttrykksformen antyder en rekke figurer, som f.eks. mennesker, dyr, fisker og fugler, men uten at man skjønner sammenhengen mellom dem. Fra et formalt og malerisk synspunkt skaper de likevel et samspill som får helheten til å henge sammen, men det er en rent overfladisk forbindelse.
Tross, eller kanskje nettopp på grunn av, den påtagelige dyktigheten både når det gjelder farvebruk og figurmessig koordinering, virker Gullvågs malerier utvendige og glatte. Det skorter ikke på malerisk engasjement og profesjonalitet, men bildene mangler dybde, selve den meningsdimensjon som begrunner figurenes sammenheng og nødvendighet i hvert enkelt motiv.
Uten tvil er Gullvåg en "flink" kunstner. Han har lett lært knepene fra andre, Francis Bacon for det meste, både når det gjelder formens utvisking og kroppens deformering. Likevel er det mye å glede seg over i dette maleri. Beveger man seg på overflaten, og det er der snadderet ligger, kan man nyde stoffligheten, de pastose strøkene, den ulmende farven. Det er forståelig at mange faller for denne flotthet, og Nasjonalgalleriet har kjøpt det flotteste.
FOTO (øverst, maleriet gjengitt i s/h) med teksten:
Beveger man seg på overflaten, og det er der snadderet ligger, kan man nyde Håkon Gullvågs malerier. Det er forståelig at mange faller for denne flotthet, skriver Morgenbladets anmelder.
NB: Ang. overstående og nedenstående: Se artikkelen "Erkjennelsens proletariat" av Rune L. Hansen, Vinsternes 12.02. 1986.
- 20.02. 1986, Morgenbladet, s. 4, torsdag :
Dagens trendye malere
er virkelig dumme som nek
For mange år siden kjente jeg en fyr som på død og liv ville være kunstner. Han lot skjegget gro og utstyrte seg med alpelue og tegneblokk.
Han så ut som en ekte kunstner. Men var han det? Alle attributtene stemte. Ved konvensjonelle kjennetegn signaliserte han sin status som kunstner. Ambisjonene var iorden, symbolene også, men kunstner det ble han aldri. Han var, og forble, en overflate.
Beretningen har en enkel og utvetydig moral. Det er ingen selvfølge at de tegn og symboler vi anvender, dekker den forønskede realitet. En kunstners bilder står ikke her i noen særstilling. De utgjør en symbolverden som må tolkes, ikke naivt og overfladisk, men kritisk. Det betyr at tegnene må sees i sammenheng, settes i forhold til samtidens symbolbruk, og hva som er mest viktig, man må ikke automatisk ta dem for pålydende.
Rune L. Hansens «Erkjennelsens proletariat», en korreks til min anmeldelse av Håkon Gullvågs utstilling, er symptomatisk i så henseende. På bakgrunn av en aldeles elendig repruduksjon gjør han sitt beste for å få skjegget, tegneblokken og alpeluen til å bli en mesterkunstner. Det er forfriskende gjort, men på et i mildt sagt spinkelt grunnlag.
Ufattelig naiv
Isolert sett er Hansens tekst interessant, men satt i relasjon til Gullvågs malerier, er den ufattelig naiv. At han i Gullvågs maleri «straks kan se dybder, røtter og enhetlige sammenhenger», er jo hyggelig for maleren, men lite overbevisende hva bildets realitet angår. Det er mye vi kan «se» i bildet, men at fisken umiddelbart er et Kristus-symbol lar seg hverken registrere med blikket eller bevisstheten. For å «se» dette må jeg først og fremst bruke tanken, min kombinasjonsevne, og mine historiske kunnskaper. I utgangspunktet kan derfor fisken like gjerne bare være en sardin, en røkt sild, som et religiøst symbol. Eller den kan være et simulacrum, et gjøglebilde i den post-modeme ikonografi. Det siste er vel mest sannsynlig når vi ser på Gullvågs bilder.
Isolert og abstrakt
Uansett så må tanken ta utgangspunkt i figurenes egenart og innbyrdes sammenheng, om den finnes. Jeg er ikke fremmed for at hesten, fisken og fuglene kan ha symbolstatus og bære dype betydninger, men finner ikke indikasjoner på dette i Gullvågs malerier. Forbindelsen mellom tegnet og dets «dype» virkelighet er ikke billedmessig anskueliggjort. Efter mitt skjønn er den resultatet av en isolert og abstrakt tankeoperasjon i Hansens eget hode. Han har tydeligvis tatt overflaten for god fisk.
Når Hansen ikke forstår dette, skyldes det primært mangel på aktuell og historisk kunsterfaring. Sett utfra samtiden er nemlig Gullvågs figurasjon påtrengende motepreget. Fugler, fisker og hester er «in» for tiden, det samme gjelder trekanter, sirkler, kryss og andre dypsindige bumerker i rammen. For alt jeg vet kan nettopp dagens trendy malere har forstått virkelighetens innerste vesen. Men det er lite sannsynlig. Bare prøv å prat med dem, de er dumme som nek.
FOTO (s/h, viser Paul Grøtvedt) med teksten:
Bare prøv å prat med dagens trendy malere. De er dumme som nek, skriver Morgenbladets kunstanmelder Paul Grøtvedt i sitt tilsvar til gårsdagens artikkel av Rune L. Hansen.
Vinsternes, lørdag 22. feb. 1986.
Til Morgenbladet.- kultursidene.
God fisk og erkjennelsens proletariat
Jeg vil gjøre oppmerksom på flere trykkfeil (fra Morgenbladets side) i min artikkel 19. feb., selv om disse ikke er vesentlige. Min overskrift Erkjennelsens proletariat er blitt endret til "Kunstanmelder helt uten innsikt" - forsåvidt sant nok. Videre: "titel" skal vare "tittel", "selv den meningsdimensjon" skal være "selve den meningsdimensjon", "uvidende" skal være "uvitende", "m.h.t." skal være "mht.", "hører hjemme" skal være "hører hjem", "peker hen på en avgrenset verdi" skal være "peker hen på en avgrenset verden", "her og nå som et antydningens bidrag" skal være "her og nu som et antydningsvis bidrag". Hvilket skulle
være samtlige i rekkefølge.
Jeg har nettopp lest Paul Grøtvedts tilsvar 20. feb. - hvor han utdyper sin uvitenhet i babbel. Jeg finner ingen grunn til å gå videre inn på hans utsagn i dette tilsvar, da de avslører seg selv i sin sammenheng. Paul Grøtvedt henvises enda en gang til min artikkel "Erkjennelsens proletariat" - en understreket og forsterket henvisning fra min side.
Dog kan noe videre her sies: Begrepet fisken (og dets bilde) henviser til noe, naturligvis - likesom begrepet Kristus og Logos henviser til noe. Fisken kunne vare en "røkt sild" om det var det som åpenbarte seg for seeren foran maleriet, likesom begrepet Kristus kunne være blott og bart et navn eller bokstaver, om en valgte å se bort fra begrepenes innhold. Og hva er det som er blitt begrepenes innhold? Vår felles og vår individuelle virkelighet! Og innholdet åpenbarer seg nettopp gjennom og i formen; for den som kan se og oppleve er det aspekter bak overflatene. Den "blinde" er sånn sett blind og fattig (kanskje ufølsom).
Noe annet kan også nevnes: Rett efter at jeg den 12. feb. skrev min artikkel som en korreks til Paul Grøtvedt, ble novellen "Huldrefisken" av Jonas Lie (1833 - 1908) opplest i NRKs nattradio, tilfeldigvis. Det var en skjønn, dyp og forunderlig novelle! som jeg nu ytterligere kan henvise Grøtvedt til å lese ... Skjønt mangt og meget kunne hans oppmerksomhet sannelig henvises til!
Håkon Gullvågs fisk er god fisk den, det jeg vet, som sagt!
- 26.02. 1986, Morgenbladet, 1 / 2 s. 4, onsdag :
Om god fisk og Paul Grøtvedt
Jeg har nettopp lest Paul Grøtvedts tilsvar 20. feb. - hvor han utdyper sin uvidenhet i babbel. Jeg finner ingen grunn til å gå videre inn på hans utsagn i dette tilsvar, da de avslørere seg selv i sin sammenheng. Paul Grøtvedt henvises enda en gang til min første artikkel - en understreket og forsterket henvisning fra min side.
Dog kan noe videre her sies: Begrepet fisken (og dets bilde) henviser til noe naturligvis - liksom begrepet Kristus og Logos henviser til noe. Fisken kunne være en «røkt» sild, om det var det som åpenbarte seg for seeren foran maleriet, liksom begrepet Kristus kunne være blott og bart et navn eller bokstaver, om en valgte å se bort fra begrepenes innhold. Og hva er det som er blitt begrepenes innhold? Vår felles og vår individuelle virkelighet! Og innholdet åpenbarer seg nettopp gjennom og i formen; for den som kan se og oppleve er det aspekter bak overflatene. Den "blinde" er sånn sett blind og fattig (kanskje ufølsom).
Rett efter at jeg den 12. feb. skrev min artikkel som en korreks til Paul Grøtvedt, ble novellen «Huldrefisken» av Jonas Lie (1833-1908) opplest i NRKs nattradio, tilfeldigvis, Det var en skjønn, dyp og forunderlig novelle! Som jeg nu ytterligere kan henvise Grøtvedt til å lese ... Skjønt mangt og meget kunne hans oppmerksomhet sannelig henvises til!
- 26.02. 1986, Morgenbladet, 2 / 2 s. 4, onsdag :
Grøtvedt som bokanmelder?
Jeg er hverken kunstner, kunstanmelder eller religiøs. Men jeg reagerer på ting allikevel.
Da jeg leste Morgenbladet 10 ds. og fikk se bildet av Håkon Gullvågs maleri, - (Hva er egentlig titelen?) - var min reaksjon: Ja, Morgenbladet liker å overraske!
Det jeg så i bildet var en akt med mann og kvinne. Mannen som en slags kentaur og kvinnen med et fuglerede på hodet.
Kanskje både Paul Grøtvedt og Rune L. Hansen i sine anmeldelser bevisst har ungått å nevne dette. Da beklager jeg å bryte tabuet.
Det kan være at min fantasi for tiden bare går i en retning, eller hvis jeg så maleriet til Håkon Gullvåg i farver at inntrykket ville bli anderledes.
Men, Paul Grøtvedt, det er sansynligvis mange måter å tolke dette bildet på. Er det ikke å få frem det, som er en anmelders oppgave? Jeg synes Deres bemerkning, uthevet som overskrift, at dagens "trendye» (underforstått at De har snakket med Håkon Gullvåg personlig) malere er dumme som nek, er helt på silden av hva en kunstanmelder burde mene.
En forfatter sa engang at han hadde erfart at de fleste billedkunstnere ikke kan uttrykke seg verbalt. De ser verden fullt og helt i former og farver.
Hvis det er ønske om samtaler med innhold som har ført Dem inn på kunstanmelderyrket, ville det nok være bedre om De hadde valgt litteratur i stedet.
- 27.02. 1986, Morgenbladet, siste side / Er det en god dag?, torsdag :
ER DET EN GOD DAG?
FOTO (s/h, som viser Håkon Gullvåg).
Håkon Gullvåg, Trondheims-kunstner med stor salgssuksess, fikk tøff medfart av Morgenbladets kunstanmelder. Og siden har debatten pågått.
- Ja, i grunnen. Satt akkurat ved frokostbordet. Pleier vanligvis å være tidlig oppe, men igår arbeidet jeg utover natten.
- Har De lest Morgenbladets artikkel «Dagens trendye malere er dumme som nek»?
- Og er De dum som et nek?
- Negativ kritikk er skjerpende, men Morgenbladets anmelder tar så veldig hårdt i. Han må få mene hva han vil, men jeg synes han skyter langt over mål. Å påstå at jeg er dum som et nek er jo litt sterkt, og selv har jeg aldri truffet fyren!
- Ifølge anmelderen er De både uoriginal og trendy, De maler fugler, fisk og hester som er "in" for tiden.
- Jeg tror han mangler kunnskap om mitt utgangspunkt. Anmelderen setter mitt formsprog i sammenheng med hva som skjer i Oslo, og det er litt galt når dette har blitt utviklet i Trondheim, og jeg ikke kjente forholdene i Oslo.
- I Deres mest omtalte bilde finnes en fisk, og det har vært diskutert om den skal forestille en ansjos eller Kristus, hva er riktig?
- Det riktige er at fisken er et element i et maleri. Utgangspunktet er maleriet og malerens innfallsvinkel. Meningen med min bruk av elementer er ikke å lage litterære bilder, men spennende bilder ...
- Men hva betyr fisken?
- Nå er du ute efter en litterær forklaring. Det er bildet som uttrykk som betyr noe. Man kan ikke dissikere bildet for å finne en betydning, det er voldtektsforsøk, det. En maler lager bilder utfra sine erfaringer og assosiasjoner, og den som titter på de gjør det utfra sine. Bildet må få beholde sin tolkningsmulighet. Å forlange at man gjennom ord kan finne en oppskrift på bildet gjør meg skremt.
- Kanskje De liker fisk?
- Ja, det gjør jeg, men mest fordi det er sunt.
- Jeg har regnet ut at De på den omtalte utstillingen stilte ut malerier til 457.500 kroner, og alle bildene forsvant med en gang. Det er slett ingen dårlig fortjeneste...
- Det spørs hvordan man ser det. Det virker voldsomt, men husk at det ligger flere års ar beide bak en utstilling, og svært meget av inntektene går til utstyr og atelier. Jeg ender vel opp som den gjennomsnittlige industriarbeider, og jeg er blant de heldige!