Intervju med Toril Johannessen – POST CAPITALISTIC AUCTION
Språket dikterer kroppen
Tekst: Silje Heggren, februar 2018 ⎟ Foto: Kobie Nel
I verket AA-MHUMA-AITI-KITTEKITII undersøker billedkunstneren Toril Johannessen hvordan språket og ordene påvirker kroppen, og hun leker med tanken om hvordan det å forme ord kan gi uventede fysiske effekter.
Verket AA-MHUMA-AITI-KITEKITII består av et ord skrevet med fonetisk skrift på en lapp. Ifølge kunstneren kan man si dette ordet når man fryser, og ved å uttale ordet kan man angivelig oppleve å bli varmere.
-Kan du si noe om bakgrunnen for dette verket?
-Jeg ble en gang fortalt at det fantes et ord man kan si når man fryser. Jeg husket i ettertid ikke helt hvordan ordet var, bare at det var langt, begynte på a, og hadde en spesifikk kombinasjon av myke og harde lyder. Ordet på huskelappen er konstruert på bakgrunn av dette minnet, og jeg prøvde å finne et ord som lå i munnen på samme måte.
Johannessen forteller at hun aldri fikk noen forklaring på hvorfor det skulle fungere å si det varmende ordet. Hun fikk heller ikke vite noe om bakgrunnen for ordet; om det var noe magisk, om det tilhørte en spesiell kultur eller om det bare var noe man gjorde.
– Uansett hvilken bakgrunn ordet har, så syntes jeg det er interessant at språk og ord er noe som også dikterer kroppen. Hvordan man beveger munnen og tungen, luften man trekker inn og slipper ut; det er noe veldig fysisk over det.
-Du sier at du fikk vite om dette ordet; hvem er det som fortalte deg dette?
-Det var min søster som fortalte meg det på et gatehjørne, en gang jeg var veldig kald.
-Har du selv prøvd å si det når du fryser? Virker det?
-Ja, og vi prøvde å måle det en gang. Jeg gikk opp 0,1 grad eller noe sånt. Det kan jo være mange grunner til at temperaturen gikk opp, men jeg føler at det virker på meg. Jeg skal ikke gjøre det mer mysisk enn det er heller, det kan være mange grunner til at slikt virker for en. Som når noen lager seg et mantra, eller føler at de kan bli trygg av å ha et eget ord man kan mumle for seg selv. For min egen del så kan det jo rett og slett hende at jeg blir litt flau når jeg sier aa-mhuma-aiti-kittekittii, og så rødmer jeg og blir varm.
-Det er vel kanskje denne tvetydigheten som er poenget; virker dette, og i så fall hvorfor? Og at du ikke kommer med noen endelige svar på dette?
-Nei, jeg er ikke så interessert i det der svaret. Eller; jeg er ikke så interessert i å komme til en konklusjon, jeg vil mer presentere en mulighet. Nettopp det at språket dikterer kroppen kan man overføre til helt andre ting også. Bruken av språket influerer måten å tenke på, og det er sammenhenger mellom tanker, kropp og språk.
Toril Johannessen forteller at hun tidligere har laget flere forskjellige representasjoner av ordet AA-MHUMA-AITI-KITTEKITII. Det har blant annet vært tittelen på en utstilling, hun har laget en serie voks-skulpturer av ordet, og da Johannessen i 2016 hadde utstilling på Nasjonalmuseet i Oslo ble ordet trykket på inngangsbillettene.
-Det er ofte slik jeg jobber; jeg jobber med et slags tema, og så lager jeg flere verk som snakker med hverandre.
-Hvis jeg forstår det riktig: poenget med AA-MHUMA-AITI-KITTEKITII er ikke det fysiske verket som er med på auksjonen? Det er selve ordet du auksjonerer vekk?
-Nei, jeg auksjonerer ikke vekk ordet, for det kan jeg jo ikke. Hvordan skulle det fungere, liksom? Ordet kan ikke eies. Så det jeg auksjonerer vekk er en huskelapp.
-Hva var det som gjorde at du sa ja til å være med på Post Capitalistic Auction?
-Jeg blir spurt om å donere ting til auksjoner innimellom, og det syntes jeg er en fin ting å gjøre. Det sier jeg ofte ja til, og det kan være forskjellige motivasjoner for det.
Her handlet det vel mest om at jeg var nysgjerrig på hva prosjektet egentlig var for noe.
Jeg var nysgjerrig, men også skeptisk til å skulle "performe" noe; til å gjøre et skuespill av den transaksjonen det er når et kunstverk går over til noen andre.
-Hvorfor valgte du nettopp dette verket?
-Jeg tenker at det er mange paradokser i prosjektet Post Capitalistic Auction, kanskje for mange paradokser. For det første: hvorfor har de valgt auksjonsformen hvis man snakker om et post-kapitalistisk samfunn? I et kunst-miljø i Bergen, som ikke forholder seg til den typen marked? Kunstauksjoner er ellers stort sett forbeholdt annenhånds-markedet, eller "gode formål". En annen ting er at når kunstneren lager et verk er det jo mange ting som legges i det verket. Det er ikke bare sjel og tanke, men også arbeidstid og produksjonskostnader som er reelle, kjedelige regnskapstall som allerede er en del av pengeøkonomien og kunstnerøkonomien. Disse kostnadene kommer i bakgrunnen i verdisetting av kunst, også når man tenker at kunstverk skal kunne forhandles på alternative måter.
Videre forutsetter auksjonsformen tradisjonelt at verkene er objekter; at det finnes en vare der som man investerer i og som kan selges igjen. Det var på grunn av slike problemstillinger jeg tenkte at jeg ville ha med nettopp en vare, og den varen er en fysisk ting, men selve verket – ordet, ideen – går det ikke an å auksjonere bort. Jeg ville putte noen ekstra paradokser på de paradoksene som allerede ligger i prosjektet, som forhåpentligvis kan bli en del av den diskusjonen som skal foregå rundt auksjonen eller teaterstykket.
-Ja, for som du sier; dette ordet kan ikke eies, så hvordan kan du auksjonere det bort?
-Har du noen tanker om hvordan det vil være for deg å ta imot bud som kanskje ikke er i form av penger, hvordan tror du det blir å sitte der å vurdere det?
-Det tror jeg blir helt forferdelig!
Da jeg ble spurt om å delta tenkte jeg først at dette strider imot alt jeg vil. Men samtidig så var det den der nysgjerrigheten da, som gjorde at jeg sa ja til å være med. Dessverre kan jeg ikke komme til Bergen å være med på auksjonen, så vi må finne en måte å gjøre det på via Skype eller noe.
Vanligvis deltar jo ikke kunstnere i slike transaksjoner, så det er en veldig konstruert situasjon. Vanligvis er verdivurderingen av kunstverk noe som gjøres av andre. Man lager jo kunst for at den skal bli sett, hørt, luktet, smakt og alt mulig sånt, og ikke stå i en sånn verdivurdering-situasjon. Jeg tror mange kunstnere ønsker å unngå den situasjonen, og la andre ta seg av kunstsalget.
-Hender det at du selv kjøper kunst, og har du tidligere gjort noen transaksjoner hvor du har byttet kunstverk eller kjøpt kunst for andre ting enn penger?
-Jeg har byttet kunst med kollegaer, ja.
– I kunsten din jobber du ofte i et skjæringspunkt mellom det som er veldig fysisk og forskningsbasert, og noe som er mer … hva skal jeg si … magisk eller mytisk?
-Det er litt skummelt det der magi-ordet. For å si det på en annen måte: jeg er opptatt av opplevelsen av at det er så mange ting som krysses; både i kulturen og samfunnet, og i en person. Det oppstår en kognitiv dissonans mellom den rasjonaliteten man tenker at man holder seg med, og de mer emosjonelle eller sanselige reaksjonene. Det er vanskelig det der, og jeg har ikke et helt klart ord for det. Det handler om at vi gjerne bestreber oss på å være rasjonelle, samtidig som den moderne nasjonalstaten holder oss med religion, for eksempel. Det er så mange ting som krysser hverandre på det nivået, og til nivået av en selv. Jeg vil ikke si at jeg er overtroisk, men samtidig reagerer jeg intuitivt på en del ting som er blitt repetert for meg. Du skal ikke vinke til nordlyset, eller andre slike myter eller ritualer som man fortsatt bærer med seg. Jeg er opptatt av hvordan noen ting ligger i ryggmargen; en slags dobbelthet eller kryssende tankelinjer. Jeg tror nok det er mer det jeg er interessert i, enn at jeg ønsker å si noe sånt som at hvis vi bare trekker bort dette vitenskapelige blendverket, så ser vi at verden er magisk. Det er liksom ikke helt dit jeg vil.
– Det at du ikke har et fiks ferdig og definert begrep for hva det er du utforsker er kanskje litt av poenget for deg også? At du ikke har svaret klart, med to streker under?
-Ja, verket AA-MHUMA-AITI-KITTEKITII har bare en sånn rød sikk-sakk linje som viser at ordet enten ikke eksisterer eller er feilstavet. Den røde streken under svaret mitt sår vel heller tvil enn det slår fast at det er det riktige svaret.