Klimarettssaken - Et bedre demokrati - Dagbladet
Når dommen i miljørettssaken i Oslo tingrett foreligger, bør det bli debatt, men ikke om rettens legitimitet, skriver Gudleiv Forr.
SKEPTISK: At regjeringsadvokat Fredrik Sejersted prosederte mot domstolenes rolle i vårt politiske system, var rett nok ikke like merkelig. Han intervenerte jo mot grunnlovfestingen av prøvingsretten i 2015. Foto: Lise Åserud / NTB Scanpix Vis mer
Kommentar 27. desember 2017 kl. 6.00
200-årsjubileet for Grunnloven i 2014 ble feiret med grunnlovsendringer som nesten ga oss en ny grunnlov. Et helt kapittel ble viet sentrale menneskerettigheter, og under jubileet for Høyesterett året etter, ble den kontroversielle prøvingsretten vedtatt. Begge reformene ble grundig vurdert av Stortinget.
Det er derfor underlig at miljørettssaken i Oslo tingrett i november ble møtt med så mange konstitusjonelle innvendinger. Politikere og kommentatorer stilte spørsmåltegn ved både Grunnlovens miljøparagraf, som er grunnlaget for miljøorganisasjonenes søksmål, og domstolenes rett til å prøve lov- og forvaltningsvedtak opp mot Grunnloven. Å være ensidig imot at disse bestemmelsene blir brukt, beror på «liberal uforstand», for å bruke Rune Slagstads formulering.
At regjeringsadvokat Fredrik Sejersted prosederte mot domstolenes rolle i vårt politiske system, var rett nok ikke like merkelig. Han intervenerte jo mot grunnlovfestingen av prøvingsretten i 2015, og kritiserte daværende høyesterettsjustitiarius Tore Schei for at han hadde engasjert seg for aktiv bruk av den nye rettighetskatalogen i Grunnloven. Men både det tidligere grunnlovs- og rettighetsskeptiske Arbeiderpartiet og det tradisjonelle rettsstatspartiet Høyre og store deler av den offentlige opinion for øvrig gikk med entusiasme inn for reformene. De var dessuten dypt i samsvar med en konstitusjonell utvikling i Europa siden sovjetsystemets sammenbrudd.
Men i år er det rettspolitiske klimaet endret. Mange debattanter er nå fulle av bekymring for «amerikanisering» av forholdet mellom rett og politikk. «Domstolene skal ikke styre klima- og energipolitikken», er omkvedet.
Denne skepsisen har også sine internasjonale sammenhenger, selv om det er urimelig å sammenlikne den norske domstolsskepsisen med den som nå kommer til utrykk i landene i Øst-Europa. Men en tilsvarende holdning gjør seg også gjeldende i Storbritannia.
De norske innvendingene kan også sees som en fortsettelse av en nasjonal debatt med lange historiske linjer. Den går til kjernen av all konstitusjonell strid: Flertallets rett til å styre og rettens begrensninger på flertallsstyret.
Allerede fedrene på Eidsvoll var opptatt av dette. Grunnlovens far, Chr. Magnus Falsen, tenkte seg Kongen i rollen som grensedrager, mens datidas ledende jurist, professor Henrik Steenbuch, ville overlate den til domstolene. Med inspirasjon fra den amerikanske høyesterett var han den første som lanserte ideen om «prøvingsrett» overfor politiske beslutninger: Er de i samsvar med Grunnloven?
Rettens plass i det politiske systemet ble utviklet av domstolene selv. Domstolene skulle med Grunnloven i hånd bidra som opposisjon og bremsekloss mot flertallsmakten slik den kommer til uttrykk gjennom stortingsvedtak og regjeringsforordninger. Men det betyr ikke at domstolene styrer, og den demokratiske kanal i styringsverket kan når som helst endre det domstolene måtte påpeke.
Systemet har sine innebygde spenninger. Dommerne er jo ikke demokratisk valgt. Samtidig skal Grunnloven sikre at folkets «samlede vilje», demokratiet, utøves slik at ikke store eller små mindretalls interesser blir overkjørt. Forholdet mellom disse hensynene har skapt politisk strid i snart 200 år. Politikk er jo ikke bare styring, men også interessekamp, og debatten om domstolenes rolle gjenspeiler ofte interessemotsetningene i de konkrete sakene selv om konstitusjonell debatt skal handle om prinsipper.
Under debatten om grunnlovsendringene i 2014 avviste Arbeiderpartiets Jette Christensen at folkestyret ble svekket gjennom domstolskontrollen, snarere tvert imot. Hun har jo rett. Vi lever i ei tid da statens styring er stadig mer omfattende. Det gir økt makt til Stortinget. Men Stortinget overfører også mer makt til forvaltningen, som utreder lover og gir forskrifter til hvordan generelle lover skal praktiseres. Dette gjelder også olje- og klimapolitikken. I tillegg kommer beslutninger som følger av medlemskapet i EØS. Men slike beslutningsprosesser foregår i stor grad uten offentlig innsyn. Reglene kommer ferdigformulert fra departementene.
Dette har også sine demokratiske svakheter. Men jussprofessor Jørn Øyrehagen Sunde skriver i siste nummer av Nytt norsk tidsskrift at domstolskontrollen kan motvirke tendensen til skjulte prosesser. Retten kan derfor styrke den demokratiske offentlighet. For heller ikke dommeren i sin dom bør være hevet over den offentlige mening.