Sverrir Gudnason är porträttlik och säker i sin roll som Björn Borg. Redan där är filmen i hamn. Shia LaBeouf som McEnroe är minst lika bra i sin rolltolkning.
Filmen pendlar mellan Björns uppväxttid till hur han som vuxen vinner seger efter seger på tennisbanan. Som mest intressant och spännande är filmen då Björn Borg vinner sin femte Wimbledonseger i hård kamp mot McEnroe. Man sitter som på nålar fast man vet utgången.
Stellan Skarsgård som Borgs tränare Lennart Bergelin gör ett personligt och inkännande porträtt. Tuva Novotny som Mariana är mest som ett bihang till Björn och så var det kanske också. Men var Björn Borg verkligen så egotrippad som han framställs?
Det har blivit en rakt berättad och innehållsrik film men tröttsamt med alla dessa hopp mellan då- och nutid.
Det här är en film, jag sett fram emot. Borg var en stor idol för mig när jag växte upp på 70-talet och som alla ungar på den tiden stod man med tennisrack och slog boll efter boll mot väggar och garageportar, med drömmen om att bli tennisstjärna.
Jag kommer absolut att se denna med en nostalgisk känsla om en svunnen barndom och jag ser fram emot att få ta del av en lysande Svensk idrottsmans liv och karriär.