Longyearbyen - roman av Heidi Sævareid
Torill Elisabeth Revheim om Longyearbyen av Heidi Sævareid:
Heidi Sævareid skriver om livet på Svalbard på 50-tallet. Her berører hun tema som familieforventinger, kjønnsroller og psykisk helse.
«Longyearbyen» er et portrett av et lite lukket samfunn og et ekteskap som stilles på prøve underveis. Det var ikke helt enkelt for Eivor å reise fra Oslo til Svalbard for å være husmor der mens mannen Finn inn jobber som lege. Eivor følger ganske motvillig med ektemannen. Hun vet lite om hva som venter henne. Hun er ensom og sliter med å finne seg ordentlig til rette. Klimaet er tøft og Eivor finner trøst i hunden Jossa. Det blir fort tydelig at Eivor mistrives. Finn jobber mye, og når han har fri, er de alltid sammen med andre. Det er en rolig roman. Jeg liker den godt, men vil tro at for noen vil den oppleves som stillestående. Jeg blir irritert på Eivor innimellom, selv om jeg også forstår hennes frustrasjon. Blir også frustrert på de valg Finn tar underveis. Det er tausheten som råder her.
Emiliesk siterer Longyearbyen av Heidi Sævareid
17:38, 28. april 2020 Ingen har det som favoritt.
Hun husker hva Karen sa en gang, om at man ikke skulle overføre menneskelige følelser på hunder. Det var den gangen Eivor lurte på om ikke Jossa kjedet seg eller ble ensom nå som hun ikke hadde hundespannet sitt. Ut fra Karens reaksjon på spørsmålet skjønte hun at hun brydde seg om dyr på feil måte, ikke slik man skulle Svalbard