Hvor skal vi legge listen? – Waagenilsen
Politisk og filosofisk roteskuff
RT @evaskjold: God kronikk av @waagenilsen: Plast i havet skyldes mangel på sirkulære forretningsmodeller, ikke umoral ved kjøkkenbenken h… 23 hours ago
RT @perrysetgo: @JenniferBrandel @waagenilsen yet. 1 month ago
RT @Buzzcovery: Everything Starts with Hello medium.com/fjordish/every… 1 month ago
RT @vrroanhorse: Felt this story of connection, when your soul recognizes another soul across space and time. @JenniferBrandel is one of th… 1 month ago
RT @marazepeda: If you're curious about the absolute grace of our @sexandstartups Nordic adventure: it starts when two strangers, @Jennifer… 1 month ago
Hvor skal vi legge listen?
Det er oppstått en interessant debatt om offentlige skattelister. Jeg noterer meg at liberale mennesker som i utgangspunkt er opptatt av digitale og transparente løsninger, plutselig blir relativt ufokuserte motstandere av den litt brutale åpenheten skattelisten representerer. Enkelte vil tilsynelatende tilbake til den tiden der journalistene stod i kø foran papirlister på ligningskontoret.
I mine øyne er ikke skattbar inntekt, akkumulerte verdier og bidrag til fellesskapet noe som bør betraktes som sensitivt. Snarere tvert i mot. Jeg synes det er helt OK at naboen kan finne ut dette om meg. Værsågod. Penger er makt. Makt bør og skal avdekkes. Det er ingen skam eller noe handikap å være rik. Hvorfor er da de med høy inntekt eller en formue å forvalte så opptatt av å skjule det?
De tradisjonelle mediene har i løpet av skattelistenes første dag i offentlighet produsert både viktig journalistikk og meningsløst sludder. Individet står i fokus. Hvor mye har den ene og den andre tjent i år? Hvor mye bidro de til i felleskassen? Dette er selvsagt både relevante og riktige spørsmål, særlig når det gjelder mennesker i næringslivets og politikkens maktsfære. Mennesker med høye tillitsverv skal lyssettes. Mulige skjulte agendaer skal avdekkes. Helt ok. Samtidig undergraver de tradisjonelle mediene sine egen troverdighet i kjent stil. Den reklamefinansierte innholdsproduksjonen blir meningsløs når skattelistene brukes til å vri enda litt brakkvann ut av kjendis-svampen.
Det jeg tror de fleste reagerer på, er selve skattesøket. Brutaliteten i dette forsterkes i år av mashup-applikasjonene som kobler skatteinformasjon og andre informasjonskilder. Her er vi i den spede start av en ny teknologisk æra. Jeg synes Carl-Henrik W. Lund argumenterer godt for en alternativ og mer begrenset distribusjon, basert på virkningene av denne nye teknologien. Han mener vi må legge inn en CAPTCHA-kontroll som gjør at dataene om individer kan leses, men ikke brukes i tilleggsapplikasjoner. Et godt innspill, som også får støtte fra personvernkommisjonen.
Men etter min mening bør begrensningen bør stoppe der. Jeg er sterk kritisk til å hemmeligstemple denne informasjonen. Jeg er også motstanderen av ideen om at journalister skal ha ekslusiv adgang til listene, mens vi andre ikke skal ha det. Mer og mer av den viktige innholdsproduksjonen finner sted i bloggosfæren. Vi er alle journalister. Tradisjonelle medier er i større og større grad tvangsbundet til et underholdnings-medialt kompleks, de tvings til å spille på de mest grumsete instinkter hos sine lesere, med det for øye å skape enda noen hjernedøde klikk som skaper enda noen meningsløse sidevisninger.
Skillet mellom kommentariatet og folk flest er i ferd med å viskes helt ut. Journalister bør derfor på ingen måte gis en slags formell ekslusivitet til slike data. Data fra det offentlige skal enten være offentlige tilgjengelige for alle, eller lukket. Ingen mellomting, som gir tradisjonelle medier særfordeler.
Samtidig tror jeg selve ritualet rundt offentliggjøring av skattelister ville hatt godt av flere tjenester og mer innsyn. Da tenker jeg ikke innsyn om individer, men om den strukturelle fordelingen av inntekter og skattebyrden. Derfor mener jeg at skatteetaten bør distribuere anonymiserte lister der parametre som kjønn, skattekommune, alder og fordeling av kapitalinntekt og lønnsinntekt fremkommer. Disse dataene kunne i hendene av statistikkkyndige journalister vært brukt til å skape virkelig godt og viktig innhold. Skatteetaten burde i forbindelse med offentligjøringen bygget en applikasjon som gjorde det mulig for hvermansen å krysspeile dataene dynamisk. Målet må være å skape økt innsikt i hvordan verdiene i vårt samfunn fordeles. Mellom kjønn, mellom regioner, mellom aldersgrupper og mellom de som eier produksjonsmidler og de som ikke gjør det.
Slik ville vår nysgjerrighet vris i retning av å forstå mer av verden, ikke bare snike på naboens likviditet og skattemoral.