'Heavy Light' - anmeldelse: U.S. Girls' kapitalismekritik er organisk og orkestral | Information
Amerikanske Meghan Remy optræder under kunstnernavnet U.S. Girls.
Da musikredaktøren ved slutningen af 2018 bad avisens musikanmeldere om at byde ind med deres internationale yndlingsalbum fra det forgangne år, var jeg ikke et splitsekund i tvivl om, at U.S. Girls' In A Poem Unlimited skulle være repræsenteret på min topfem.
Den canadisk bosiddende amerikanske sangerinde Meghan Remy, der siden 2007 har spillet musik under aliasset U.S. Girls, havde overrasket mig meget positivt med sin elegant indignerede elektropop. Nu er hun tilbage med sit syvende album, Heavy Light, der desværre ikke kan leve op til sin forgængers politiske sprudlen og melodiske feminisme.
Det åbner ellers i samme spydigt ørehængende stil med den næsten fem minutter lange »4 American Dollars«. Den er både albummets længste og bedste sang, og Remys syn på økonomisk ulighed er ikke til at tage fejl af:
»Numbers on a screen mean nothin' to me / We're on the same boat but different seats / And how could you ever believe / It's not personal it's business / You were living in a cash stream / Acting like it ain't obscene / Can't fool me with that old routine« synger hun smidigt opbakket af bløde congas og kor.
Man kan komme langt med fire dollar, og hun giver gerne de tre af dem væk til værdigt trængende, for hun lader sig ikke forføre af kapitalismen.
Orkestrale trommer og barndomstraumer
Heavy Light er indspillet live i et studie i Montreal med 20 sessionsmusikere, heriblandt saxofonist Jake Clemons fra Bruce Springsteens E Street Band. De mange musikere giver et mere alsidigt instrumentarium og liveformatet en mere organisk performance.
Stilmæssigt spænder sangene bredt fra noir-jazzet xylofonsolo på »Born to Lose« over et par mere dæmpede klaverballader til den delvist spansksprogede »And Yet It Moves / Y Se Mueve«, der originalt blander catchy caribiske rytmer med en vraltende keyboardbas.
Der er i realiteten kun syv nye numre på albummet, da tre er genindspilninger af tidligere udgivet materiale, blandt andet afslutningsnummeret »Red Ford Radio«. I dens oprindelige version på 2010-albummet Go Grey var vokalen fjern og grynet, lyden rocket og lo-fi, tydelig inspireret af P.J. Harveys 90'er-lyd.
Ti år efter er en spartansk buldrende tromme stadig sangens eneste akkompagnement, men produktionen gør, at den desperat dramatiske paukes smukke buldren går rent igennem.
Også Remys stemme er nu klar, så den ubehagelige fortælling om en usund relation, står skarpere. Vold og frygt antydes i detaljer, som den om hvordan en øl bankes ned i bordet eller gentagelserne i omkvædet af den klaustrofobiske fornemmelse af at sidde i en bil og ikke kunne få vejret.
Undervejs er der indlagt tre mindre snakkesekvenser, hvor en række mande- og kvindestemmer giver gode råd til deres teenage-selv og nævner det mest smertefulde, nogen nogensinde har fortalt dem.
Én har eksempelvis overhørt sin mor sige: »I don't know whats wrong with me, that I make children like that«.
Det er nedslående, men det er også lidt uklart, hvorfor de er med. Det er, som om de skal tilføre albummet en nærhed, som sangene ikke helt formår at skabe.
Der er ellers noget prisværdigt over, at hun med selvtillid foreviger de små og få skønhedsfejl, som liveoptagelserne af de orkestrale arrangementer naturligt medfører. Men der er samlet set for lidt nyt materiale til, at Heavy Light lever op til det høje niveau, U.S. Girls almindeligvis holder.