Dagene går. Nye pleiere kommer til, andre blir borte. Det er da du dukker opp. Du som hater hele verden, hater jobben din, hater pasientene dine. Du som tydeligvis har mistet brødskiven opp ned og fått fire flate dekk på bilen din før hver eneste vakt. Du som sover så dårlig om natten at du knurrer til pasientene dine kl. 07.15 hver eneste morgen. Du som ganske så sikkert kom hjem i går kveld og oppdaget at termostaten til akvariet har løpt løpsk, og at du tilsynelatende har kokt alle fiskene dine. Du som får betalt for å sørge for at jeg og alle de andre er i live og etter forholdene har det greit.
Men det er der du feiler. Hver gang jeg ser deg i gangen eller hører stemmen din, så krymper jeg. Jeg gjør meg så liten som mulig og håper at jeg i løpet av de neste syv-åtte timene ikke kommer til å ha behov for noe som helst. I hvert fall ingenting som jeg må spørre om hjelp til.