Artikkelforfatteren tar en master i historie om kvinnebevegelsen og kampen for stemmerett.
Norge var i 1913 den første selvstendige staten i verden som ga stemmerett til kvinner på lik linje med menn. New Zealand, Australia og Finland var før Norge, men ingen av disse var selvstendige stater da de innførte kvinnelig stemmerett. Dessverre er det fortsatt slik at ikke alle land har innført stemmerett for kvinner. Stemmerettsjubileet bør derfor brukes til å sette fokus på kvinners demokratiske rettigheter internasjonalt.
7. juni 1913 vedtok Stortinget å endre Grunnlovens paragraf femti, slik at retten til å stemme ved nasjonale valg ble utvidet til også å omfatte kvinner. Vedtaket ble fattet enstemmig og uten debatt, men det betyr ikke at norske kvinner fikk stemmerett uten kamp. En rekke av de mest framtredende lederne for den norske kvinnebevegelsen fulgte behandlingen av grunnlovsendringen fra Stortingets galleri. Flere av disse kvinnene, pioneren Gina Krog inkludert, hadde brukt store deler av sitt voksne liv på å kjempe fram vedtaket.
Da seieren var et faktum, dro Gina Krog direkte til en stor stemmerettskonferanse i Budapest. Der ble hun mottatt med jubel. I sin tale til forsamlingen sa hun: «Troen har flyttet bjergene». Men kanskje var det like mye de norske kvinnenes strategi som sikret dem seieren? Den første norske kvinneorganisasjonen ble grunnlagt i 1884, og fikk navnet Norsk Kvinnesaksforening. Fra 1885, og fram til kampen var vunnet, øvde kvinnebevegelsen aktivt press mot Stortinget og framsatte årlige krav om stemmerett. I 1890-årene ble kvinnebevegelsen en massebevegelse. Tusenvis av kvinner over hele landet, både i byene og distriktene, engasjerte seg nå i stemmerettsarbeidet.
7. juni 1905 vedtok Stortinget å si opp unionen med Sverige. Situasjonen mellom Norge og Sverige var spent. De norske politikerne valgte å søke støtte i folket for sitt vedtak gjennom å legge spørsmålet ut til folkeavstemning. Kvinnebevegelsen ville delta i avstemmingen, men fikk avslag. Derfor arrangerte kvinneorganisasjonene sin egen underskriftsaksjon. Nesten 300.000 kvinner fra hele landet skrev under på at de støttet opphevelsen av unionen. Norske historikere har pekt på at de norske kvinnesakskvinnene brukte den nasjonale konflikten rundt 1905 til å styrke sitt krav om stemmerett. Kvinnene gjorde unionssaken til sin. Her skiller de norske kvinnene seg fra kvinner i andre land. For der feminister andre steder tonet ned sin kamp for politiske rettigheter ved nasjonale kriser, slik de britiske suffragettene gjorde under første verdenskrig, gjorde de norske feministene det motsatte. De norske kvinnesakskvinnene firte aldri på sitt hovedkrav om stemmerett. Dette kan være med på å forklare hvorfor de norske kvinnene var så tidlig ute. Stortingets behandling av saken i 1913 peker direkte på innsatsen kvinnene gjorde i forbindelse med løsrivelsen fra Sverige. Da Stortinget innstilte på at kvinnene skulle få stemmerett, ble det begrunnet med «den politiske takt og den politiske interesse kvinner hadde vist i 1905».
I min masteroppgave i historie ved Universitetet i Oslo skriver jeg om det internasjonale engasjementet til den norske kvinnebevegelsen. Allerede i 1880-årene samlet kvinner på tvers av landegrenser seg til internasjonale konferanser; de delte informasjon og inspirerte hverandre. Det er grunn til å tro at den norske seieren bidro til å skape engasjement for saken også utenfor Norges grenser, slik Gina Krogs mottakelse på konferansen i Budapest kan tyde på. Internasjonalt ble det norske vedtaket raskt fulgt av Danmark i 1915. I andre land måtte kvinner vente lenger.
Storbritannia hadde en svært aktiv kvinnebevegelse på begynnelsen av 1900-tallet. Likevel fikk ikke britiske kvinner stemmerett før i 1928. Franske kvinner måtte vente helt til 1944, og enda mer oppsiktsvekkende: Sveits. Sveits var på 1800-tallet et foregangsland når det gjaldt å gi kvinner adgang til høyere utdanning ved landets universiteter. Dette gjenspeiler på ingen måte landets holdning til spørsmålet om kvinners adgang til å stemme. Først i 1971 fikk sveitsiske kvinner stemmerett. Dessverre er det fortsatt land som ikke har innført stemmerett for kvinner. Brunei og De forente arabiske emirater er eksempler på dette.
Selv om kvinner rundt omkring i verden nå i stor grad har stemmerett, betyr ikke dette at kvinner faktisk får være med på å bestemme. Bare et fåtall land har en kvinnelig statsleder. På verdensbasis utgjorde kvinner i 2012 under 20 prosent av alle folkevalgte parlamentsmedlemmer. Andelen kvinnelige regjeringsmedlemmer er enda lavere, viser tall fra FN.
Det er spesielt i Vest-Asia, Oseania og Nord-Afrika at kvinner har liten politisk innflytelse. Under den arabiske våren kjempet kvinner i Midtøsten for sine politiske rettigheter, men optimismen som rådet da er snudd til usikkerhet. Også etablerte demokratier er det grunn til å sette spørsmålstegn ved. India kalles verdens største demokrati med sine over 1 milliard innbyggere. Indiske kvinner spilte en aktiv rolle i frigjøringsbevegelsen, og de fikk stemmerett etter at landet vant sin uavhengighet fra britisk styre i 1947. India har hatt flere kvinnelige politiske ledere, med Indira Gandhi og Sonia Gandhi som de mest kjente. Likevel er bare om lag hvert tiende medlem i det indiske parlamentet i dag en kvinne.
Det er viktig i seg selv at kvinner får økt politisk innflytelse, men ifølge FN er det også en del av oppskriften for å redusere fattigdommen i verden. Norske myndigheter bør derfor bruke stemmerettsjubileet til å sette søkelys på kvinners demokratiske rettigheter internasjonalt. Den norske bistandspotten er i år rekordstor. Over 30 milliarder kroner går til ulike bistandsprosjekter. Jeg mener Norge bør stille tøffere krav ved utdeling av disse midlene til land der kvinner ikke får delta i politiske prosesser på lik linje med menn. I tillegg bør Norge aktivt støtte krefter som arbeider for kvinners rettigheter. Dette vil være en verdig måte å hedre det arbeidet Gina Krog og de andre kvinnesakskvinnene nedla for 100 år siden.
Afghanske kvinner tar avstand fra vold mot kvinner i en markering i Kabuls gater i september i fjor. Ifølge FN vil fattigdommen i verden reduseres dersom flere kvinner får politisk innflytelse. FOTO:
«Selv om kvinner rundt omkring i verden nå i stor grad har stemmerett, betyr ikke dette at kvinner faktisk får være med på å bestemme.