Skepp ohoj landkrabbor!
Allmänt | 2 sep 2012
Här hjälper jag skeppare Ove med att dra i en tamp.
Var ute och åkte båt häromdagen. Mest för att få en cool profilbild till Facebook såklart, men det visade sig vara mycket trevligt även på andra sätt.
Framförallt kändes det lyxigt. För trots att båtfolkets prylar ofta köps billigt på Biltema och att båtarna ju sällan kostar mer än en sommarstuga så ligger det en aura av exklusivitet kring alltihop.
Av någon anledning är det liksom lyxigare att dricka rosé i en båt än i ett gistet torp.
Vi är inte båtfolk, jag och min fru, och därför kändes hela grejen som om vi pryade i en annan värld. I en värld där jag inte riktigt förstår spelreglerna. Då Ove (båtens ägare) slänger åt mig ett snöre och ber mig göra fast det i en stålpinne känner jag mig liksom lite besvärad och ungefär samma hjälplöshet infinner sig – som då man gick i åttan och hade praktikplats på Konsum.
Då ombads jag prismärka varor och märkte dem fel, jag ombads packa upp mjölken och blandade ihop lättmjölk och standardmjölk. Till slut hamnade jag på lagret och fick komprimera emballage i en farlig maskin och det är väl bara tur att fingrar och armar hänger kvar.
När man seglar kan man plötsligt få order om att sätta ut fendrarna på babords sida. Eller plötsligt och plötsligt? Men då man ska angöra en brygga eller så. Egentligen är det dessutom fel att säga angöra. Angöra gör man på långt håll då man typ tar landkänning på bryggan(!)
En gång för några år sedan pryade jag och Camilla i raggarkulturen. Vi bodde i husvagn och åkte öppen amerikanare i Rättvik under cruisingveckan. Den världen var också mycket trevlig att besöka, men den gav också upphov till en viss osäkerhet hos mig – exempelvis då jag satt i mitten i baksätet och de vi passerade på gatan ropade kardanhora åt mig – men den världen saknade helt den doft utav den fina världen som man, otroligt nog, känner mellan torrdasset och bryggan ute på Kullern.
Lockad av havets exklusivitet gjorde jag ändå mitt bästa för att smälta in i den marina miljön häromdagen.
Och jag njöt då vi satte segel i höjd med Fredriksskans och kryssade de återstående sjömilen till Kullerharen, där vi grillade på båtklubbsordförandens gasolgrill (jo jag tackar jag!), spelade lite gitarr, somnade i akterruffen till vågornas kluckande och stävade hem i regnet morgonen efter.
Jag gissar att min känsla av att vara lite fin då jag satt i båten kommer sig av den självklara polarisering som uppstår mellan dem som har båt och dem som inte har det. Att lämna staden där folk cyklar och går, stretar och kämpar och bara glida ut på vågorna mot okända äventyr.