Når Norge markerer toårsdagen for terrorangrepene 22. juli, føyer markeringene seg inn i et mønster mange samfunn følger etter en tragedie, mener sosiologen Anne Eyre, forsker ved University of Leicester, som spesialiserer seg på psykososiale aspekter ved katastrofer og nødsituasjoner.
- Minnemarkeringer er del av legingsprosessen, sier hun.
Eyre er medlem av organisasjonen Disaster Action, der overlevende og berørte av over 20 forskjellige ulykker, terror-angrep og andre katastrofer samles for å gi råd og støtte til andre mennesker i lignende situasjoner.
- Sorgarbeidere snakker ofte om det første året etter en tragedie som betydningsfullt. Det finnes en generell forståelse blant familier og nærsamfunn om at folk vil være i pågående sjokk og sorg. Så forventer man mindre i årene etter det. Men det stemmer ikke, sier Eyre.
Selv om media og det offentlige livet markerer den første, femte, tiende og 20. årsdagen for en tragedie med spesiell oppmerksomhet, betyr det ikke at den andre eller ellevte årsdagen er noe mindre betydningsfull for de involverte. Den betyr heller ikke det samme for alle.
- Forskjellige interessenter har forskjellige holdninger til hendelsen. Noen vil komme seg tilbake til normalen, og bruke årsdagen for å bevege seg vekk fra hendelsen. Mens for andre finnes det fortsatt et behov for å markere og ritualisere.
Paradoks. Hun advarer mot presset overlevende gjerne kan føle for å oppnå det som heter «closure», å «lukke» hendelsen og legge den bak seg.
- Sosiologer snakker om sosial tid, tid som ikke er lineær. Gjennom lineær tid forstår man fakta om det som skjedde. Men tre, fire, fem år etterpå kan det føles som å være tilbake der du var den første dagen.
Paradoksalt nok møtes disse to forståelsene, av tid som kronologisk progresjon, og tid som bølgende frem og tilbake, i årsdagsmarkeringer, sier Eyre. Hun overlevde selv Hillsborough-katastrofen i 1989, der 96 mennesker ble klemt i hjel da panikk oppsto på en fotballtribune.
- Da vi kom til 20. årsdagen kom utrolig mange mennesker på markeringen, men det var en ny generasjon. Mange av de som kom var ikke født engang da hendelsen skjedde. Det blir en del av samfunnet, sier Eyre.
Slik vil markeringer gradvis endre form fra å være minnesmerker for nært påvirkede, til å ha funksjon i samfunnet der de forklarer samtiden, sier Eyre. Gruppen hennes har medlemmer som ble påvirket av angrepene 11. september, og hun peker på tiårsdagen etter hendelsen som et vannskille.
- Funksjonen til minnemarkeringen blir ikke bare å se tilbake og minnes de som gikk tapt, men å reflektere over fremtiden og nåtiden, hva som skjer nå.