Jeg begyndte at føle mig tryk jo mere vi snakkede. Det var som om Liam fik mig væk fra tanken om at skulle forlade det hele. Ikke kun hvis det rent faktisk gik galt, men det at jeg skulle ligge på hospitalet.
"Hvad gør du med Macy?", jeg sukkede og trak på skuldrende. "Jeg ved det virkelig ikke. Jeg tror jeg tager hende med" han nikkede hurtigt, men stoppede derefter op midt på vejen. "Hvordan vil du fortælle hende det? " jeg sukkede og lagde armene om mig selv. "Jeg finder ud af det" jeg fik trukket mig selv rundt om hjørnet, hvor den lille café vi tidligere havde været på, lå. Jeg kiggede ned i jorden og vendte mig med tårer i øjnene om. Uheldigvis gik jeg direkte ind i Liam, der straks lagde armene om mig.
Jeg mærkede tårerne trille ned af mine kinder. Og for første gang i lang tid turde jeg faktisk græde ud. "Jeg har virkelig såret hende" hulkede jeg ind i hans bluse, mens han tøvende lod en hånd køre gennem mit hår. "Shh… det skal nok gå" han havde en virkelig rolig tone i stemmen, hvilket fik mig til at falde lidt ned, men jeg kunne stadigvæk ikke holde ud at se på caféen. Det gjorde for ondt.
Han fik mig under armen, og vi begyndte at gå tilbage mod hotellet. Jeg snøftede højt en gang i mellem, hvilket fik ham til at stoppe op og kigge mig dybt i øjnene. Hver gang sendte jeg ham et lille smil, eller et nik, der forhåbentlig ville få ham til at tro på at jeg var okay. Om jeg var det, vidste jeg ikke, men jeg følte ikke at det var retfærdigt at han skulle tage sig af mig, pga. en dum fejl jeg havde lavet.
Jeg sukkede igen, og stillede mig foran ham i elevatoren. "Liam?", han kiggede op, og smilede forsigtigt. "Ja?" jeg smilede let, men prøvede at holde min glæde inde. Jeg vidste virkelig ikke hvorfor jeg kunne være mig selv overfor ham, når jeg ikke kunne overfor andre. Ikke engang min mor. Men jeg havde på fornemmelsen at det var fordi at han kendte min hemmelighed, og at han var til at stole på. Det håbede jeg i hverfald. "Hvorfor er du så sød imod mig?", hans smil falmede og han trak hurtigt på skuldrende. "Jeg ved det ikke. Jeg har det bare sådan lidt…" han vendte blikket væk fra mig, og lod sine hænder finde sine lommer.
Jeg kiggede forvirret på ham, men nåede ikke at sige noget før vi var på etagen han boede på. Han gik straks ud af elevatoren, men ventede alligevel på mig, der så fortvivlet som jeg var, glemte alt om hvor jeg egentlig var. Jeg tænkte kun på Liam. Hvad var der galt?
Jeg lukkede forsigtigt døren op, og kunne straks høre Macy grine, hvilket fik et smil frem på mine læber. Jeg stillede skoende, og lod Liam gå forbi mig og førte mig ind i stuen, der straks blev stille da vi stod i døråbningen.
Jeg kiggede rundt, og lod til sidst mit blik fange Macys, der pludselig ikke så, så glad ud. Jeg kiggede hurtigt væk, men i stedet for at høre Macys råbe, holdte hun om mine ben og kiggede mig i øjnene. "Du må ikke græde", jeg bøjede mig ned og kunne mærke mit hjerte banke. Jeg vidste ikke hvorfor det pludselig bankede så hurtigt, men jeg tror det havde noget at gøre med at jeg var lidt bange for hvad hun ville sige.
"Godt nok er jeg sur på dig, men du er stadigvæk min søster, og min søster må ikke græde", jeg smilede forsigtigt og tørrede en tåre væk. "Hvis du siger jeg ikke må græde, græder jeg ikke" hun lagde armene om min hals, og lod mig få hende op så jeg kunne bære hende.
Jeg kiggede forsigtigt over hendes skulder, hvor Niall sad og nikkede. Jeg blinkede taknemligt, og satte mig på sofaen. Macy lagde sig hurtigt med hovedet på mit skød og vendte sig så hun lå med hovedet mod fjernsynet.
"Kan vi ikke se en film?" Zayn rejste sig med det samme fra sofaen, og satte sig på hug foran Macy, der så ud til at have ligget sig godt til rette. "Hvad vil prinsesse Macy se?", jeg kunne mærke at hun smilede selvom jeg ikke kunne se hendes ansigt, hvilket også fik mig til at smile en anelse mere.
"Find Nemo" sagde hun træt og tog hans hånd.
"Åh nej, jeg begynder altid at græde til den" jeg kiggede hurtigt over på Niall, der lå med hovedet gemt i Liams skulder. Jeg grinede let og lagde min hånd på Macys hoved, og lod min hånd køre gennem hendes blonde hår.
"Jeg skal nok passe på dig så" Liam grinede lavt og klappede Niall på skulderen, hvilket fik Harry til at grine.
"Hvor er Louis egentlig?" jeg kiggede rundt i stuen, og kiggede derefter forvirret over på Harry der pludselig surmulede. "Han ville hellere bruge tid sammen med Eleanor" grinede Zayn og satte sig ved siden af Harry der fornærmet kiggede væk. "Nurh, savner du ham Harry?" , han kiggede undrende på mig, men smilede derefter og nikkede. Jeg kunne godt regne ud at Harry og Louis havde et tæt forhold, da Macy også havde forklaret at de boede sammen.
"Hvem er det egentlig der bor her?" Liam smilede og rakte hånden op. Jeg kunne hurtigt regne ud at jeg havde været gået ind på Liams værelse tidligere, hvilket fik mig til at huske de flotte billeder, og detaljerne derinde. Han havde et billede af en utrolig smuk pige på sit bord, men det så ud til at være gået i stykker. Glasset var i hverfald revnet en del. Jeg havde ingen idé om hvorfor jeg lagde mærke til sådan nogle ting, når jeg var der inde så lidt tid, men lige præcis måde den var flækket på havde fanget min opmærksomhed.
Jeg nikkede forstående, og kiggede derefter over på fjernsynet der var begyndt at sige lyde. Filmen var gået i gang, men det så ikke ud til at Macy stadigvæk var vågen.
Jeg var for første gang begyndt at tænke over handlingen. Nemo vil passe ind. Han røre ved båden hans far så omhyggeligt har sagt at han ikke må nærme sig, og han bliver taget. Han ryger ud af sit miljø og går i panik da hans far, hans beskytter, pludselig ikke kan hjælpe ham mere. Han er der ikke til at fortælle ham, hvad han kan gøre, og han bliver nødt til at klare tingene selv.
Jeg kiggede med tårer i øjnene ned på Macy, der fredfyldt lå og sov. Hun var Nemo. Hun ville pludselig ikke have mig til at beskytte hende. Hun ville komme ud for noget hun ikke selv kunne rede sig ud af, og hvad hvis jeg ikke var der mere, når det kom til den dag hun pludselig skulle tage en stor beslutning?
Marlin, Nemo's far reder Nemo. Men hvad hvis jeg ikke kom til at være der? Hvad hvis jeg ikke kunne rede min lille Nemo når hun mest havde brug for mig?
Jeg blev nødt til at fortælle hende det. Hvordan hun skulle klare sig selv og at hun skulle være stærk.
Inden jeg vidste af det ramte en af mine tårer hendes hovedet, og pludselig styrtede de ud. "Se det er ikke kun mig der græder!" Niall grinede stille og tørrede en tåre væk. Jeg kiggede skræmt på ham og græd endnu mere. Jeg fik øjenkontakt med Liam, der så ud til at forstå hvorfor at jeg græd.
"Niall ryg dig lige" han rejste sig og gjorde tegn til at jeg skulle gå med. Jeg bar stille Macy over og ligge på Niall, og løb efter Liam der så ud til at være gået i en form for panik.
Han åbnede døren for mig og lukkede den hurtigt i for derefter at trække mig ind til et kram. Jeg græd højlydt og lod Liam presse mig helt ind til sig. "Du skal nok klare den Tori" han tog fat i mine skuldre og kiggede mig dybt i øjnene. Jeg mærkede endnu en tårer glide ned af min kind, og gik tilbage ind i hans arme.
"Måske skulle hun bare bo hos os" jeg kiggede hurtigt op og rystede på hovedet. "Det kan jeg ikke. Hun kan ikke bo hos nogle fremmede" jeg lænede mig helt tilbage så mit hoved ramte væggen. Liam lagde forsigtigt en arm om mig, og tyssede på mig til jeg faldt til ro.
"Tori du bliver nødt til at tro på mig. Du klare den" han satte sig foran mig og kiggede mig igen dybt i øjnene. Jeg vidste ikke om det var fordi jeg havde brug for det, eller om jeg kunne se kærlighed i hans øjne, men jeg var pludselig kun et par centimeter fra hans læber.
Jeg mærkede nervøsiteten stige og jeg vidste ikke om det var en god idé. Jeg kiggede ham dybt i øjnene og lod min pande ramme hans. Jeg kunne høre hans tunge åndedrag og jeg følte pludselig ikke at det kun var mig der havde lyst.
Jeg sukkede og trak mig. "Undskyld, jeg kan bare ikke" jeg snøftede højt, og gemte mit ansigt i mine hænder. Han lagde en hånd på min skulder og smilede. "Jeg forstår" jeg kiggede op, og undrede mig lidt over hvorfor han var så forstående.
Jeg kiggede op på det flækkede billede, og lod mærke til billedet der stod bag det. Denne gang stod han med pigen. Han smilede mens hun havde sine læber klistret mod hans kind. Han så lykkelig ud.
"Hvem er det?" jeg kunne mærke at min stemme var skrøbelig, og i mit hovedet lød det ikke specielt højt, men det var åbenbart højt nok til at han reagerede. "Danielle" hans smil falmede og han kløede sig i håret. "Vi slog op for lidt tid siden" han så pludselig trist ud hvilket fik mig til at lægge min hånd på hans skulder. "Det er jeg virkelig ked af", jeg kiggede derefter tilbage op mod det flækkede billede jeg pludselig forstod hvorfor var ødelagt. Han fortjente kærlighed. Det gjorde han virkelig.
Hvad synes I om at Tori næsten kyssede Liam? Synes I hun skulle have gjort det? og synes I at hun overdriver angående alt det der med Macy? Tusind tak fordi I har hjulpet med at gøre min drøm om at folk læser min historie mulig, det betyder virkelig meget! Husk og like og sætte på favorit hvis I kan lide historien x