FOLKET FORENES AF IRON MAIDEN
Publiceret: Torsdag, 19. november 2020 18:19
Ja, man har vel lov at håbe, men i hvert fald har de britiske veteraner udgivet et prægtigt livealbum til fælles fornøjelse
IRON MAIDEN, "Nights Of The Dead – Legacy Of The Beast Live in Mexico City", (Parlophone)
Live for cirka et år siden foran små 30.000 mexicanere, der fejrer livet og Iron Maiden i en ekstase, som var det netop blevet skrevet ind i landets grundlov, at tequila fra nu af og altid fremover skulle være gratis.
Jeg HAR været i Pacacio De Los Deportes i Mexico City, hvor "Nights Of The Dead" er optaget (til en AC/DC koncert engang) og tro mig; det ER på den måde, mexicanerne fejrer rock'n'roll.
IRON "BLOODY" MAIDEN!
Folket fattes fornuft og sidder og skriger krigserklæringer af hinanden i skyttegravene, mens Satan på lette klove træder en sejrsdans dernede under. Så tæt på målet han jo er. Og så hjemme han jo føler sig. Når verden er i brand.
For folket fattes ildslukkere og noget at forenes og forbrødres over. Mens de kanske mindes dengang Corona blot var en lam undskyldning for øl fra førnævnte Mexico.
"Fejrer" selvfølgelig alle de koncerter, der skulle have været i det kriseramte 2020 – bl.a. på Copenhell – med et formidabelt triplealbum fra den turné, som eksempelvis så Harris' helte i københavnske Royal Arena spille et triumftog af en koncert i Danmark 5. juni 2018.
Var du dér den aften, vil du elske "Nights Of The Dead". Elsker du Iron Maiden, vil du elske dette album. Er du "bare" almindelig rockfan, vil du også elske dette album og Iron Maiden, fordi denne kolossale klassikerparade fra et veteranband, som mere end nogle andre stadig er en tidløs og levende organisme. En organisme, som selv på numre, som første gang blev spillet tilbage første halvdel af 80'erne, går til stålet med fuldt ud den samme energi, entusiasme og evigt enestående eufori som altid.
Med et ærefrygtindgydende, hæsblæsende homerun som "Fear Of The Dark", "The Number Of The Beast", "Iron Maiden", "The Evil That Men Do", "Hallowed Be Thy Name" og "Run To The Hills" og med et fænomenalt opløb til samme via fine udgaver af f.eks. "Where Eagles Dare", "2 Minutes To Midnight", "Revelations" (åh ja!), "Sign Of The Cross" og sågar "For The Greater Good Of God" (fra det forkætrede "A Matter Of Life Or Dead" album).
Og det turde – nu vi er i Maiden land – være overflødigt at nævne, at denne triple LP udgives i et luksuriøst, farverigt cover, som vi er blevet vant til fra den kant.
Over fyrre år efter jeg i april 1980 så bandet første gang i hjembyen London, turnerer Iron Maiden stadig i de samme kvalitative skylag, som de gjorde dengang. Det kan jeg simpelthen – beklager Stones, AC/DC, Priest og hva' vi har – ikke komme i tanker om noget andet såkaldt "veteranband", der gør.
Bassist Steve Harris og trommeslager Nicko McBrain pisker numrene afsted med en energi og et overskud, der kunne sende halvt så gamle musikere i ilttelt, før de kunne nå at sige "heavy metal".
Guitaristerne Dave Murray, Adrian Smith og Janick Gers gør begrebet "festfyrværkeri" ganske utilstrækkeligt, mens sanger Bruce Dickinson gennem 100 minutter og 46 sekunders koncdert leverer på en måde, som er én lang og målrettet fuckfinger til dem, som har kritiseret hans vokal i de senere år.
Den sjette stjerne hér er simpelthen til Dickinson, og så kald mig bare sentimental. Men at overvinde kræft i halsen og så vende tilbage med sangpræstationer som disse er sgu' enestående.
Der er ikke ét men mange øjeblikke på dette album, der minder én – skulle man have glemt det – om, hvorfor det nu egentlig lige var, man tilbage i en fjern fortid solgte sjæl, indbo og svigermødre for at være en del af og fakkelbærer for "the power of rock'n'roll". Og dét præsterer Iron Maiden over fyrre år efter deres debut?! Så kan jeg dårligt give dem større cadeau.