AutismetankenGæsteindlæg: Hejlskovs bilværksted
Posted on 11. november 2013 27. marts 2018
En af de helt store fordele ved at deltage i konferencer som Skivekonferencen er, at man møder mennesker.
Faktisk er jeg ikke så vild med store menneskemængder, men denne gang var jeg meget heldig helt tilfældigt at sætte mig ved siden af en mor jeg kender fra Facebook. Helt tilfældigt i den store konferencesal satte jeg mig ved siden af Bennedikte – og det var mit store held. Hun er nemlig ikke bare sød og hjælpsom på Facebook – sådan er hun også i den virkelige verden. Vi fik talt sammen flere gange under konferencen (og hun gav mig et lift til stationen efter konferencen). Og tænk – nu har hun skrevet en fin tekst inspireret af Bo Hejlskov Elvéns åbningsindlæg.
Så jeg kan med stor fornøjelse give ordet videre til Bennedikte:
Den første oplægsholder på Skivekonferencen 2013 var Bo Hejlskov, og emnet var magt og selvbestemmelse. Bo Hejlskov er en fantastisk formidler, der formår at bruge teori på nye, sjove og inspirerende måder.
Han introducerede Bilværkstedet som metafor for det sted, der laves pædagogisk arbejde. Jeg vil genfortælle nøgleordene om Hejlskovs Bilværksted med digterisk frihed, for det er en sjov og tankevækkende historie.
Der var engang to mennesker, der fik en bil. Det vidste sig at være en helt speciel bil, og de to bilejere måtte gøre sig særligt umage for at holde bilen godt kørende. Selvom den var ny og fin, måtte de behandle den med list og snilde. Ganske som en sjælden veteranbil, skulle den have manuel choker for at starte, mens man lyttede med gefühl for ikke at drukne den. Den havde svært ved at gå tomgang og engang i mellem kunne selv de kærlige bilejere ikke få den til at køre. Bilejerne var meget glade for den og passede godt på den, men måtte til sidst indse, at den nok skulle en tur omkring værkstedet for at kunne fungere stabilt.
Bilejere havde aldrig været på et værksted før, så det var med spænding de drog af sted. De satte bilen udenfor på pladsen og gik ind.
Ingen kom hen og tog i mod dem.
Bilejerne tog mod til sig og råbte forsigtigt frem for sig. Intet skete. De prøvede igen lidt højere.
Nu kom der pludselig en flok mekanikere hen og stillede sig i en rundkreds om dem, og spurgte: Hvad vil I?
Bilejerne kiggede forvirret på hinanden, for det var jo et værksted, hvor man lavede biler? De fremstammede, at de var kommet, fordi bilen udenfor ikke kørte sådan rigtig godt. De fortalte, hvordan de havde lært at lytte efter, for ikke at give den for meget benzin med den manuelle choker og alle de andre finurligheder, de havde oplevet med bilen.
Nuvel, sagde den mest myndige af mekanikerne, er I helt sikre på, at der er noget galt med bilen? Det kunne jo også være jer, der ikke kan køre den rigtigt. Der er jo mange mennesker, som er nogle frygtelige idioter til at køre bil! Det kan jo være, at I selv har ødelagt den!
Den myndige mekaniker fortsatte: "Godt så, nu kigger vi på bilen, og i samme omgang er vi også nødt til at se efter, om det måske alligevel er jeres skyld at bilen ikke rigtig virker."
Bilejerne var lidt forundrede over dette svar, men tænkte at det kunne være, at de kunne lære noget, for de havde nok en fornemmelse af, at ikke alle bilejere havde samme mængde af udfordringer.
Dagene gik, og det blev tid til at hente bilen. Bilejerne glædede sig til at få bilen tilbage. I døren mødte de den myndige mekaniker, der meddelte, at bilen ikke var færdig.
Bilen havde ikke villet samarbejde om at blive repareret. Tænk sig, sagde mekanikeren, jeg har i mine 20 år som mekaniker, aldrig mødt så stædig en bil. Den skulle have løsnet en bundskrue for at få skiftet olien. Og bilen ville ikke lade mekanikeren løsne skruen. Det var den mest uopdragne bil, og det måtte bestemt skyldes de to uduelige bilejere. Hvorfor havde de ikke sørget for, at bilen ville lade mekanikeren løsne skruerne? Det var altså for dårligt.
Bilejerne var noget rystede. De havde jo aldrig været under bilen før, tja de vidste slet ikke, at der var skruer nedenunder. De følte sig som verdens dårligste bilejere og tog skamfuldt bilen med hjem igen.
Efter nogen tid var det stadig ikke godt med bilen, så de måtte køre på et andet værksted. De ville gerne hjælpe værkstedet godt på vej og fortalte derfor om den stramme bundskrue. Mekanikeren her kiggede lidt på bilen, hvorefter han konstaterede, at når nu de vidste, hvad der var galt, så var det altså også deres eget ansvar at lave det.
Med uforrettet sag måtte bilejerne således køre på endnu et værksted. Her meddelte man straks, at man da gerne ville ordne det med skruen, og den ville være færdig dagen efter.
Bilejerne var lettede og kom glad igen næste dag. Den stolte mekaniker fortalte, at det havde været et stort stykke arbejde at få løsnet skruen. Intet af deres værktøj passede helt, for det var en engelsk bil, hvor alt var målt i tommer, og dette værksted havde kun fine certificerede skruenøgler i det korrekt milimetersystem. Bilejerne spurgte lidt forskrækket til, hvordan det så var lykkes at få bundskruen løs. Jo, fortalte mekanikeren, vi har også en helt frisk akkrediteret hammer, så vi har haft vores bedste svend på overarbejde til sent i aftes til at slå små faste slag på skruen, indtil den løsnede sig. Han hejsede stolt bilen op på liften, så bilejerne kunne se, at nu var skruen kommet væk.
Bilejerne var lidt forundrede, for de kunne se, at gevindet i skruen var helt slået i stykker. De spurgte forsigtigt: Hvordan får vi en ny skrue på, så bilen igen kan køre?
Ja, det ved jeg ikke, svarede mekanikeren, og det er heller ikke mit problem. Opgaven var at få skruen løs, og det er lykkes.
Jamen, undskyld nu kan bilen jo slet ikke køre mere?
Mekanikeren så undrende på bilejerne, mens han sagde: Tja, nu har det jo heller aldrig været en rigtig god bil vel, så I kan da ikke forvente, at den nogen sinde kommer rigtig ud at køre igen?
Pointen i denne historie er:
Pædagogisk arbejde er som at arbejde på et bilværksted.
Ansvaret for at reparere bilen på værkstedet er hverken bilejerens (forældrene) eller bilen (barnet eller den unge).
Bilen behøver ikke at samarbejde, og bilen kan ikke bare lade være med at være i stykker.
Mekanikeren (pædagogen/læreren/psykologen..) skal have det værktøj og de metoder, som er nødvendige og passer til netop den type bil.
Mekanikerens opgave er at reparere bilen. Det er ikke nødvendigt at bruge masser tid på at placere skyld og årsag.
Og bilen må ikke tage skade af at være på værksted!"
[Redigeret marts 2018. Udgivet første gang 11. november 2013.]
Posted in Alle indlæg, Autisme, GæsteindlægTagged Bo Hejlskov Elvén, Facebook, forældre, gæsteindlæg, low arousal, pædagog, samarbejde, selvbestemmelse, Skivekonferencen
Previous Omtale af En anderledes dreng
Next Gæsteindlæg: En hilsen fra den blå hest
11. november 2013 kl. 18:05
Det er rigtig godt sammenfattet af Bo´s metafor:-) Jeg er helt enig…det var en suveræn sammenligning.