Nordfronten (anskueliggjort med blåt på kortet) bestod af tre forskellinge typer forsvarsværker: 1) Forterne med bagvedliggende batterier strækkende sig fra Gladsaxe Fort længst mod vest til Fortunfortet i nord, 2) Dyrehavestillingen samt 3) Oversvømmelsen, der lå syd for Dyrehavestillingen og strakte sig helt ned til vestvolden. Til sammen udgjorde anlæggene en samlet front mod fjenden, men de var også (på samme måde som forterne ved Verdun) placeret og bestykket således, at de kunne bidrage til hinandens forsvar.
Vestfronten (markeret med grønt) var imodsætning til nordfronten opbygget som et 14 km langt sammenhængende voldanlæg, der med jævne mellemrum var forsynet med batterier til fjenkamp og diverse anlæg til nærforsvar.
Et ofte stillet spørgsmål er, hvorfor de to anlæg er så forskellige? Forklaringen skal søges i topografien: Som det fremgår af kortet er området mellem Køgebugt og Husum forholdsvis fladt, hvilket både ud fra et bygningsmæssigt og et forsvarsmæssigt synspunkt indbyder til ét sammenhængende forsvarssystem. Området nordvest og nord for København er derimod temmelig kuperet. Et sådant område lader sig kun forsvare, hvis det lokale terræn tages med i betragtning. Derfor er de forskellige anlæg på nordfronten ikke placeret på en linje men placeret netop dér, hvor de gjorde størst gavn set i forhold til topografien herunder naturligvis oversvømmelsen.
Vendingen 'hullet i nordfronten' refe-rerer til, den svaghed i Københavns Befæstning, som gjorde det forholds-vis let for en fjende, at nærme sig byen fra nord, da det kunne ske uden, at han først skulle passere en robust permanent befæstet linje som Vestvolden eller kæden af forter lidt længere mod vest. Der mang-lede simpelthen et fort, som lukkede hullet mellem Fortun Fortet og Øresund og dermed gjorde nordfronten sammenhængende.
Baggrunden for, at hullet opstod, var, at der i 1894 blev indgået et forsvarspolitisk forlig mellem Venstre og Højre, som gik ud på, at Højre opgav at regere på grundlag af provisoriske finanslove mod at Venstre gik med til at igangværende fæstningsbyggerier blev færdiggjort, men at alt øvrigt fæstningsbyggeri blev sløjfet. Det betød, at Taarbæk Fort, som var det sidste i kæden af forter på nordfronten, aldrig blev bygget. En del af forliget var i øvrigt, at Estrup skulle gå af som konseilspræsident.
Hullet blev efterfølgende en kilde til idelige trakasserier - ikke mindst da det skulle lukkes. Taarbæk Fort hørte formelt til Søbefæstningen og som sådan skulle det først og fremmest være med til at hindre en fjendtlig flådes indtrængen i dansk territorial-farvand. Alene beliggenheden gjorde imidlertid fortet dårligt egnet til at løse opgaven. Fra militær side søgte man derfor at armere fortet, så det i det mindste kunne være med til at lukke hullet i nordfronten. En sådan landbefæstningsmæssig opgave var imidlertid i strid med forsvarsforliget og fra politisk hold blev disse forsøg obstrueret. I praksis betød det, at militæret blev tvunget til at acceptere, at man ved hjælp af betonstøbte stopklodser reducerede kanonernes virkningsflet til nord og øst (ud over Øresund). Kanonerne kunne simpelthen ikke drejes mod nordvest hvor hullet egentlig var. Politik er en vanskelig sag .....
Billedet viser 'hullet i nordfronten' mellem de to røde linjer. Hullet blev under første verdenskrig lukket ved opstillingen af Dyrehavestillingen. Fortunfortet ses til venstre (mod vest), Dyrehavestil-lingen i midten og Taarbæk Fort til højre (mod øst).