Andy Murray: bryta sig bort från sportens "ingen smärta, ingen vinst" -kultur | vetenskap + teknik - 2019
Andy Murray: bryta sig bort från sportens "ingen smärta, ingen vinst" -kultur
Ändra berättelsen
Två saker slog mig när jag tittade på Andy Murrays presskonferens från Australian Open, där han meddelade att han hade för avsikt att gå i pension. Han talade om smärtan han hade levt med "under de senaste 20 månaderna eller så" och hur han hade planerat att fortsätta fram till Wimbledon i sommar men var inte längre säker på att han kunde. Då var det en lång paus som klumpade i halsen innan han kunde uttala orden "sluta spela".
Min första fråga var: "Varför inte tidigare?" Varför skulle någon sätta sig genom sådant lidande under en så lång tid, trots att veta att konsekvenserna av denna överanvändning av hans kropp skulle hacka honom för resten av sitt liv? Varför inte stanna före? Och min andra fråga var: "Kommer han vara ok efter att ha gått i pension?"
Scrolling igenom de många tweetsna från tennis kändisar om ämnet, fann jag att en ånger hölls upprepande igen och igen: "Beklagar att du inte kan gå i pension på dina egna villkor." Inte bara är pensionen ansedd som en tuff process för idrottare, men forskning har bekräftat att pension på grund av skada är särskilt svårt. Atleten tvingas i beslutet att överge sitt liv, inte på grund av brist på motivation utan att deras kropp har gett upp.
Frågan är om det finns ett sätt att undvika detta. Ska vi bara acceptera att elitsporten är dålig för kroppen, och inte bara på lång sikt, utan allt oftare på kort sikt? Andy Murray är som många avbrutna idrottare bara i hans tidiga trettiotalet och har lidit smärtsamma skador under hela sin karriär. Vad är det som gör det bra att vara i svår smärta i 20 månader och fortsätt spela?
Sports sociologer har identifierat att det som kallas en riskkultur dominerar yrkesport. Dess etiska värderingar att offra, strävar efter storhet, tar chanser, avvisar gränser och spelar genom smärta återspeglas i hur smärta utmärks som normalt och risker förhärligas. Särskilt skada och smärta ses som en konstant fixtur i en konkurrents liv, och de är inte en "riktig idrottsman" om de inte tränar och spelar igenom dessa problem.
Trots att det var varmt och uppmuntrande uppmärksammade många tweets som riktades mot Murray denna tendens att förhärda risk och smärta, som "alla vill att du ska fortsätta slåss" eller "hålla dig stark och fortsätta slåss", "fortsätt att fortsätta slåss mot domstolen". Kämpade inte i 20 månader nog?
Denna kultur uppmuntrar idrottsmän att inte lyssna på och ta hand om sina kroppar, något som kanske Murray nu har insett. När han diskuterar den höftoperation han överväger, sa han: "Anledningen till att ha en operation är inte att återvända till professionell sport, det är bara för en bättre livskvalitet." Vid 31 har Murray fortfarande mycket liv att leva. Som 12-tiden Grand Slam-mästare Billie Jean King uttryckte det: "[Hans] största inverkan på världen kan ännu komma".
Men om du tror på idén att "sport är liv och liv är sport" blir det svårt att föreställa sig hur Murray någonsin blir glad och helt nöjd igen. Den dominerande kulturen gör det mycket svårt för idrottsmän att säga adjö till sin sport och flytta in på något nytt.
En utvecklingsgren av idrottspsykologi som fokuserar på de berättelser vi använder för att prata och tänka på idrott kan hjälpa till att förstå denna process, stötarna på vägen och potentiella sätt att nå en lycklig avslutning. Enligt denna berättande forskning är människor "upplagda varelser", vilket innebär att de ger mening om sina liv genom att skapa och dela sina personliga historier. Berättelser har en plot, och berättande forskare hävdar att varje kultur har ett gemensamt antal tomter (berättelser) som vi använder för att förstå och informera sina liv.
Den vanligaste - och uppmuntrade - berättelsen i elitsport är prestationsberättelsen, som följer med: "Jag älskar min sport. Min sport är allt i mitt liv. Ingenting är viktigare än min sport och lyckas med det. "Inte förvånansvärt betyder denna berättelse att för att vara framgångsrik måste en idrottsman vara ensamstående och fokusera på sin sport för att utesluta andra områden i livet.
Som ett resultat blir saker då mycket svårare för idrottsmän när det historiska kapitlet i historien slutar. Min egen forskning med pensionerade elit gymnaster belyser hur idrottare som faller under en prestationsförteckning medan de är överst i sitt spel slutar med en mycket mer förvirrad personlig historia, en förtrollad berättelse, när de går i pension. Historien om deras historia är: "Jag var en framgångsrik gymnast. Jag är inte en gymnast längre. Jag vill bli en gymnast igen. "Eftersom andra delar av deras liv inte är utvecklade, fixar de en melankolisk blick på det förflutna, oförmögna att fokusera på, njuta av eller utveckla från nuvarande erfarenheter.
Men det behöver inte vara så här. Andra berättelser gör det möjligt för idrottsmän att komma ifrån de klassiska förväntningarna i riskkulturen och låta dem utvecklas mer framgångsrikt mot deras lyckliga någonsin. Exempelvis innefattar upptäcktsberättelsen att man utvecklar andra identiteter utanför idrotten.
Tack och lov, Murray har redan börjat göra detta, bli en pappa, liksom en inspirerande förebild och feminist. Förhoppningsvis kommer dessa roller att hjälpa honom genom att återuppfatta sin historia och ytterligare inspirera nästa generation av idrottare.