Enquete | WUXIA
Arven fra Göteborg
Diskusjonen går stadig om hvordan den norske filmutdanningen bør se ut og hva den skal inneholde. I sommer ble det klart at Filmskolen på Lillehammer vil begynne å tilby mastergrad, men det er langt fra full enighet om hvordan Norges neste filmarbeidere bør utdannes.
Med to kritikerroste og kunstneriske kinopremierer fra Sverige denne høsten, Roy Anderssons En duva satt på en gren och funderade på tillvaron og Ruben Östlunds Turist benytter vi anledningen til å se østover. Vi har snakket med fire norske filmskapere utdannet ved det som for de fleste er kjent som Filmhögskolan i Göteborg, for å pirke borti spørsmålet om norsk filmutdanning kanskje har noe å lære av den svenske. Filmhögskolan ble i 2012 slått sammen med Högskolan för fotografi, Konsthögskolan Valand och Litterär gestaltning, og går nå offisielt under navnet Akademin Valand Film.
Regissør av kortfilmene Kanskje i morgen (2011), No Sex Just Understand (2011), og langfilmen Verden venter (2014).
Hvorfor studerte du film i Göteborg?
Jeg søkte på alle de nordiske filmskolene, og kom inn i Göteborg. Jeg likte spesielt godt teksten professoren Göran hadde skrevet på hjemmesiden, om det personlige blikket, og jeg fikk en veldig god følelse av å være på opptaksprøvene der, hos respektfulle, fine mennesker.
Hva slags erfaringer sitter du igjen med?
Ved filmskolen i Göteborg definerer de ikke hva film er for deg. Du kommer inn basert på det du har vist du kan lage og de lar deg forfølge det som interesserer deg. Det er lite fokus på «hvordan du skal komme deg inn i bransjen», men handler mer om hvordan man selv ønsker at en filmbransje skal være. Da jeg begynte, tenkte jeg at jeg måtte lære å lage «ordentlig film»; lyssetting, navnet på alle fagfunksjoner osv. Men lærerne stresset aldri med det, de lot meg løpe av gårde alene med et kamera og filme 105 timer om folk som ville bli skuespillere. Da jeg fikk panikk for ikke å rekke å klippe alt før andreklasse sa læreren min: «Den kommer kanskje aldri til å bli klar den der filmen. Men det du har lært deg kommer du til å ta med deg videre til neste prosjekt».
Snakker man annerledes om film i Sverige enn i Norge?
I Sverige har de hatt flere eksempler på regissører, som Roy Andersson og Ruben Östlund, som først ikke har fått statlig støtte, men har satt i gang for egen regning og fått anerkjennelse fra andre hold, før Svensk Filminstitutt har ønsket å støtte likevel. Jeg tror slike erfaringer har gjort det svenske støttestystemet litt mer ydmykt og på vakt enn det norske, noe som påvirker samtalene om film på en god måte. Jeg opplever at det er flere samtaler om innhold og hva man vil med filmene sine i Sverige, og da spesielt i Göteborg. I Norge handler alt for mange av samtalene om penger. Da blir det fort slik at en filmskaper søker sin bekreftelse i det å få tildelt midler istedenfor i møtet og samtalene med et publikum.
Hva kan norsk filmutdanning lære av den svenske?
De kan lære at det ikke finnes én måte å lage film på – det er en konstruksjon man har funnet på fordi det er skummelt å tenke at man egentlig har alle muligheter. Men det har man. Man må selv finne frem til sine forbilder, studere deres prosesser og definere hvilke regler man vil lage film etter. Om vi ønsker et større mangfold i norsk film, bør den norske filmskolen legge opp til så mye mangfold som mulig, slik at studentene får utviklet de sidene av seg som de er mest nysgjerrig på. Istedenfor å bruke tiden på å lære seg litt av alt.
Sirkus (Guro Bruusgaard, 2010)
Har blant annet laget kortfilmene Alle ting forsvinner #1 (2004), Sunday (2008) og Sirkus (2008).
Jeg søkte på Filmhögskolan da jeg gikk på Nordland Kunst- og Filmskole. Jeg visste at jeg ville jobbe med film, men var usikker på om jeg skulle søke film- eller kunstskole. Jeg hadde en fornemmelse av at Filmhögskolan lå et sted midt mellom.
På skolen sto alltid den personlige inngangen og undersøkelsen i sentrum,. Det skapte en interesse og bevissthet rundt det man jobbet med. Vi var bare regissører i klassen på fem personer, noe som betød at vi filmet og klippet alt selv de første årene. For meg skapte det en nærhet til materialet og den kunstneriske prosessen. Vi jobbet bare på video og skolen hadde lite penger. Jeg husker vi var sure da vi hørte hva slags budsjetter de hadde på Lillehammer, men i ettertid ser jeg hvilken frihet det var, at man var nødt til å gå til kjernen av ideen eller prosjektet. Det viktigste for meg har vært at man i studietiden dannet seg en slags kunstnerisk stemme, og lærte seg å ha en bevissthet rundt seg selv som avsender av en film. I tillegg til at man lærte å gjøre veldig mye selv.
Ja, jeg opplever diskusjonen og støttesystemet i Norge som mer stivbent enn i Sverige. Og mindre interessant. I Sverige er man mer åpen for ny form og andre måter å fortelle og lage film på. Da får man jo også andre filmer, som Spise, sove, dø (Gabriella Picher), Återträffen (Anna Odell) og Apflicorna (Lisa Aschan). Disse er alle er laget av debutanter, med lave budsjetter, og sterke auteurstemmer. Der tenker jeg vi har noe å lære av Sverige. I Norge virker det som om man synes det er skummelt med alt som ikke er sett før eller som folk kanskje ikke forstår.
Det er vanskelig å svare på i og med at jeg ikke har gått der og ikke kjenner skolen så godt. Det kommer an på hva slags film man vil lage og hva slags regissører og filmarbeidere man skal utdanne. Jeg synes det er naturlig at man i Sverige har to filmskoler med veldig ulike profiler.
Burger (Magnus Mork, 2013)
Har laget blant annet Flatmates (2007) og The Samaritan (2010). Kortfilmen hans Burger vant «Short Film Special Jury Award for Direction and Ensemble Acting» under Sundance i 2014.
Filmskolen i Göteborg hadde, og har, en veldig tydelig profil som kunstskole med mål om å dyrke fram den personlige stemmen hos sine studenter. Skolen er en ren regissørskole med vekt på auteurtradisjonen fremfor sjangerfilmen – for meg det eneste alternativet i Skandinavia.
Skolen var liten og intim, med tett oppfølging fra en solid lærerstab. Utdanningen bygger mye på spørsmål og nysgjerrighet fremfor svar, regler og tradisjoner. Jeg hadde en bratt læringskurve og ser tilbake på noen tøffe, intense år, men det er jo slik en kunstskole skal være. Göteborg er en typisk nest-største-by på samme måte som Barcelona, Bergen eller St. Petersburg – med en blomstrende, utfordrende og egenrådig stil som et slags geip til den konservative hovedstaden. Slik føltes profilen til skolen også. For ti år siden var det den eneste av de nordiske filmskolene som kun filmet digitalt og underviste i film som en kunst uten å skille mellom fiksjon og dokumentar – og det var mange som ristet på hodet over det. Göteborg har i tillegg en svært aktiv og variert filmbransje med mange produksjonsselskaper, SVT har sin dramaproduksjon der og det er kort vei til studioene Trollhättan.
Det er en sammensatt problemstilling, men ja. Sverige har nok en større produksjon og et rikere filmmiljø enn vi har. Samtidig har Norge lenge hatt bedre vilkår økonomisk og en mye sterkere distribusjon, selv om akkurat dét ser ut til å endres til det negative. Jeg opplever uansett at det er en bredere filmproduksjon i Sverige og det gjør også noe med hvordan man snakker om film.
Masse! Mest av alt burde vi hatt en skole etter modell fra Göteborg i tillegg til Lillehammer, som jo er utviklet etter modellen til Dramatiska Institutet i Stockholm – det hadde gitt en god dynamikk. Jeg opplever at Lillehammer og de private filmskolene i Oslo er solide, men de fôrer film- og reklamebransjen med håndverkere mer enn kulturen med kunstnere. Vi trenger det også! Men de burde dyrke mangfoldet. Da er rekrutteringen helt grunnleggende for filmskolene og her er Norge litt bakstreversk. Det ender alltid i en prinsipiell debatt om kvotering, mens problemet kanskje er at det allerede finnes en strukturell kvotering som ikke endrer seg av seg selv.
Prematur (Gunhild Enger, 2012)
Ble nominert til en BAFTA for avgangsfilmen Bargain. Har blant annet også laget kortfilmen Premature, som vant beste kortfilm ved flere festivaler i 2012 og 2013.
Jeg valgte å studere ved skolen fordi jeg hadde en forståelse av at de jobbet litt annerledes enn mange andre steder, samtidig som det var flere spennende navn knyttet til skolen, både lærere og tidligere elever. Jeg gjorde min BA i Skottland, på Edinburgh College of Art, og jeg var på utkikk etter en master. Jeg synes det er viktig å samle ulike perspektiver, både i utdannelse og arbeidslivet, og tenkte at filmskolen i Göteborg hadde den intellektuelle diskursen rundt film som jeg ønsket. Det virket som de ville mer enn mange andre skoler. Den var ung og idealistisk og ønsket å snakke om film som noe politisk og viktig, ikke bare et håndverk.
Jeg sitter igjen med mye, men det viktigste er nok mitt møte med Kalle Boman. Han var min fantastiske veileder og professor. Han har en helt spesiell evne å snu og vende på alt jeg sier, og få meg til å forstå hva jeg egentlig holder på med, samtidig som han motiverer meg til å ta vanskelige valg. På skolen snakket de veldig mye om motstand. Film handler lite om å tilfredsstille et publikum, og mer om å jobbe mot det uforutsigbare, for så eventuelt å få belønning på lang sikt eller gjennom publikums gunst til slutt. Ruben Östlund er jo det beste eksemplet på at denne formelen virker.
Absolutt, det er ganske påtagelig faktisk. Film tas mer seriøst i Sverige og de har en mer aktiv politisk debatt rundt film. I Norge er vi fortsatt altfor opptatt av «Buddyeffekten» der vi er fornøyde hvis vi klarer å applisere en amerikansk formel på en norsk virkelighet. Filmkunsten står sterkere i Sverige og viljen og evnen til å utfordrer det bestående er større der. Når det er sagt tror jeg også det finnes en ganske enkel forklaring på dette. I Sverige har de en lengre filmtradisjon med større forbilder, som Roy Andersson, Bo Wideberg og Ingmar Bergman. Dette er regissører som har gått sine egne veier og til tider har vært upopulære både hos publikum og finansiører. Generelt savner jeg en mer kritisk debatt rundt film i Norge.
I Göteborg finnes det ikke egne linjer for klipp, lyd, produsent osv. Hvis man kommer inn på denne skolen, kommer man på en måte inn som alt. Det betyr ikke at man nødvendigvis fyller alle disse rollene når man gjør eksamensfilmen sin, men tanken rundt auteuren er nok sterkere her. Et lite opprør og en alternativ skole hadde nok gjort seg i Norge også, men dette er helt avhengig av mennesker som tør å gå andre veier lenge før de får lønn for strevet. Kalle Boman beskrev hvordan han var sterkt mislikt i den svenske filmbransjen frem til for få år siden. Han beskrev hvordan såkalt «viktige mennesker» krysset gaten for å slippe å snakke med ham. Han ble sett på som en bråkmaker som talte imot, men i fjor fikk han Hedersguldbaggen i beste sendetid på svensk TV. La oss håpe det finnes en Kalle Boman i Norge også!