Det er tidlig morgen 1. påske dag. Den store Bingis-hytta ligger der stille, i det jeg kry per ut av senga og går ut på kjøkkenet. Alle de andre lig ger ennå og sover i sengene sine. Vanligvis er den god, den stillheten en føler en slik grytidlig morgen. I dag føles ingen slik god stillhet; i dag føles bare tomhet. Jeg står ved døra og kikker bort mot kjøkkenbordet. Der, på den plassen, skulle Ove ha sittet nå! Han skulle ha ønsket meg velkommen, slik som han alltid gjorde: - Nei, der har vi Ellen, jo! Go'morn! Stemmen hans klinger klart i hodet mitt, men det er ingen Ove der. Ove er ikke mer. Ove forlot oss i går og vil al dri mer vende tilbake. Da Ove såtte seg på scoote ren i går ettermiddag, var han glad og fornøyd og ved godt mot. Den årlige Bingis-mid dagen med kjøtt og buljong var bare noen timer unna, og han skulle ned til parkerings plassen og hente noen varer i bilen. Varene var låstet på scooteren, og det gjensto bare å låse bilen, da han fikk smer ter i brystet. Ove hadde vært plaget med dette en tid, men smertene hadde alltid gitt seg. Denne gangen gikk det ikke over. Han ble rammet av et kraftig hjerteinfarkt og døde. Minnene om Ove er mange. De er positive. De er fargeri ke. Og ikke minst er de mor somme. Man gråter alltid når man sørger over en man had de kjær. Men midt i sorgen og tårene bryter latteren fram når vi nevner en av de utallige hu mør-episodene der Ove spilte hovedrollen. For eksempel manglet jo Ove en del fingre. Jeg tror at flere av oss som kjente ham, kan vise til mange ulike historier om dis se hendene. Ove brukte sin fantasi, han vurderte sine til hørere, og han dramatiserte som en profesjonell, da han forklarte hvordan han hadde mistet fingrene. Ungene satt som fjetret da han serverte dem versjonen om en gjen ganger på Bingis som skulle ha kappet dem av med en svær kniv, hugg for hugg - Ove var noe langt bedre enn Asbjørnsen og Moe. Ove var morsom. Men det er ikke nok for å beskrive ham. Han var så mye mer. Og jeg vet ikke om det er positive ad jektiver nok til å beskrive ham. Om jeg likevel skal våge å velge ut noen, må det bli følgende: Ove var om sorgsfull, han var fordomsfri, han var ærlig, han var seriøs og han var engasjert. Det var lett å føle seg velkommen i hans selskap, han tok alltid imot. Trolig var det også der for han var så lett å bli glad i. Jeg og familien har tilbragt mange påskeferier og helger på Bingis sammen med Ove. Det er først og fremst der vi har lært ham å kjenne. Ove var en venn for meg, han var en venn for mannen min, han var en venn for datteren min. Ove var alles venn. Neste tur til Bingis blir en annerledes opplevelse. Vi vil savne deg, Ove. Vi vil nok gråte. Men vi vil helt sikkert også le.