Novelle: "Fri som fuglen" | Ung.no
«Fly du fugl», hvisket jeg og klemte hånden til søsteren min.
«Mariann!» skrek jeg, men jeg fikk ikke kontakt. Så ble jeg jaget ut av store menn i gule vester.
Veien til sykehuset føltes som en evighet. Jeg satt i baksetet og tittet opp mot stjernehimmelen. Det var stille ute. Jeg kunne bare høre lyden av motoren til bilen og sirenen fra ambulansen i det fjerne. Det var heller ingen andre biler å se. Kun oss. I mørket. Under stjernehimmelen. Stadig prøvde jeg å kvele gråten i halsen, men jeg klarte det ikke. Salte tårer rant nedover kinnene mine, uten stopp.
Foran meg satt broren min og tante. Jeg hadde tatt i ørepropper, for å late som jeg ikke kunne høre hva de sa, men jeg hørte hvert eneste ord. Mamma hadde kjørt i forveien sammen med ambulansen. Jeg fikk ikke være med. Vi måtte kjøre etter. Hele tiden hadde jeg lyst til å skrike «kjør fortere» til tante, men jeg fikk ikke frem et eneste ord. Stemmebåndet var stramt, munnen var tørr og jeg slet med å puste.
Da vi kom frem på sykehuset en time senere, fikk vi beskjed om å vente på gangen i noen minutter. Minuttene føltes som en evighet. Jeg satt der i den smale, trange gangen. Stadig registrerte jeg sykepleiere som hastet forbi meg, men jeg var ikke tilstede. Tankene mine var andre steder. Jeg klarte ikke å få synet av søsteren min helt bevisstløst på baderomsgulvet ut av hodet. Det var jeg som fant henne der.
Etter en stund kom en sykepleier bort til meg. Jeg skvatt til. Hun satte seg ned på huk og så dypt inn i mine tårevåte øyne. «Ønsker du å se søsteren din?» spurte hun forsiktig. Jeg nikket. Hun hjalp meg opp og fulgte meg til rommet der Mariann lå.
Jeg gløttet så vidt inn, før jeg brått tok et steg tilbake, snudde meg rundt og begynte å gråte enda mer. Sykepleieren tok tak rundt meg. Hun holdt meg på beina, mens jeg hulket, skalv og gråt. Kanskje jeg bare skulle snu, gå ut døra og løpe vekk. Jeg klarte ikke dette.
I det jeg skulle til å løpe vekk, kom mamma og en annen sykepleier ut fra rommet der søsteren min var. Jeg kunne se at mamma gråt. Var storesøster død? Hun og sykepleieren snakket sammen bare noen meter unna meg. Jeg kunne ikke forstå hva sykepleieren sa. Jeg hørte ord som kateter, respirator og krampeanfall. Han hvisket noe til mamma, før han klemte henne på skulderen og gikk.
Jeg kikket forsiktig bort på mamma. Hun ville ikke møte blikket mitt. Blikket hennes var limt fast mot rommet der søsteren min var. Da forsto jeg at dette kunne være siste gang jeg så min egen søster. Jeg bestemte meg for å gå inn.
Rommet var lite og hvitt, med lyseblå gardiner. Det pep i alle retninger, var ledninger overalt og luktet «sykehus». Mariann pustet tungt, men samtidig kjapt. Det var ikke storesøster sin pust slik jeg kjente den. Jeg satte meg ned på sengekanten og tok tak i hånden hennes. Hun var iskald.
«Hvorfor?» hvisket jeg gråtkvalt til henne.
Jeg visste at min søster var syk, men ikke så syk. Den siste måneden hadde hun vært hjemme etter to år med innleggelser på innleggelser. Ting hadde faktisk begynt å gå tilbake til normalt igjen! «Det går bedre nå», hadde hun sagt til meg flere ganger den siste måneden. Jeg hadde trodd på det også. Dessuten så hun friskere ut. Jeg kunne klemme henne, uten å være redd for at hun skulle knekke.
En liten strime av gult lys traff de tårevåte øynene mine. Jeg løftet blikket og lukket øynene, mens jeg lot lyset omfavne meg. Det gjorde meg varm og ga meg styrke. Da jeg åpnet øynene mine, fikk jeg øye på en liten fugl sitte ved vinduskarmen. Fuglen var liten og hvit, og virket nesten fortapt der den satt alene. Likevel kvitret den en vakker melodi. Jeg lyttet lenge og forsiktig, mens jeg lot tårene renne.
«Husker du da vi lå i gresset på hytta?» spurte jeg søsteren min etter en stund. «Fuglen på utsiden av vinduet kvitrer omtrent slik som de på hytta», fortalte jeg henne. Hver sommer pleide vi å ligge i det myke gresset på hytta, høre på fuglekvitter og se opp mot himmelen. Min søster elsket lyden av fuglekvitter og snakket stadig om hvor befriende det måtte være å være en fugl.
Fuglen flyr bekymringsløst rundt i en stor verden. Der oppe kan ingenting nå den. Det er kun glede som finnes. Vinden tar tak i fuglen, og løfter den til værs. Den kjenner den overveldende følelsen av frihet og gleden som farer gjennom kroppen. Tenk å se ned på jorden, der alt er så lite og ubetydelig. Tenk å seile på skyene, bekymringsløs og lett. Det er dette storesøster har ønsket hele livet – å være fri som fuglen.
Jeg fortsatte å holde storesøster i hånden. Pusten hadde blitt svakere, og hjertet slo færre og færre slag i minuttet. Mamma, tante og broren min var også kommet inn. Sammen satt vi rundt henne, gråt og holdt rundt hverandre. Jeg tittet opp mot vinduet. Fuglen satt fortsatt der, og kvitret en vakker melodi, men lyden var ikke like sterk lenger.