Norges vei i Burma | Den norske Burmakomité | Utskriftsversjon
Skjul bilderTilbake til vanlig visningDen norske Burmakomité | Utskriftsversjon av artikkelen "Norges vei i Burma"
Innlegget stod på trykk i Adresseavisen 3. mars 2014.
Endringene i Burma de siste tre årene har vært inspirerende. President Thein Sein fortjener ros for endringene, og norske diplomater fortjener klapp på skulderen for å ha grepet mulighetene. Samtidig er det påfallende å se hvordan synet på Norge har endret seg. Mange burmesere oppfatter Norge som det landet som går lengst i hyllesten av en regjering som ikke er demokratisk valgt, og Norge er mer velkommen i regjeringskontorene i Naypyitaw enn hos den politiske opposisjonen og de etniske minoritetene. Det følger selvsagt noen muligheter med dette, ikke minst i forhold til norsk næringsliv. Men det følger noen åpenbare problemstillinger i å støtte en regjering som ikke er demokratisk valgt.
Hva er viktigst nå? To år ut i reformene fremstår grunnloven som det største hinderet for videre demokratisering og fred. De etniske gruppene kan ikke akseptere grunnloven før den åpner for større grad av selvstyre i de etniske delstatene, mens militæret neppe vil gå med på endringer som reduserer deres grunnlovfestede autonomi og politiske innflytelse. I løpet av de siste to ukene har president Thein Sein for første gang omtalt føderalisme som løsning, mens presidentkandidat Shwe Mann har snakket om å endre grunnloven. Dette er positivt. Aung San Suu Kyi, politiske partier, etniske grupper og sivilt samfunn går nå sammen i arbeidet for grunnlovsendringer. Dette er en enestående mulighet som det internasjonale samfunnet bør løfte frem. Norge har investert mye penger og politisk kapital i fredsprosessen. Å ta med grunnlovsendringer inn i fredsforhandlingene vil gi en helt annen dynamikk, hvor den norske innsatsen for tillitsbygging virkelig kan gjøre en forskjell. I motsatt fall er det en stor fare for at prosessen kollapser.
Et viktig motiv bak reformene har vært å øke handelen med USA og Europa for å balansere Kinas innflytelse, uten at militæret ga avkall på makt. For å lykkes konstruerte man et veikart for et disiplinert demokrati, og håpet at Europa skulle godta det. Vi er nå ved sluttpunktet på veikartet, og planen har gått over all forventning. De som profitterte på militærregimet, profitterer enda mer på reformene. På et eller annet tidspunkt må de også gi avkall på privilegier, mens militæret må gi avkall på politisk makt. Derfor er det så viktig å styrke et uavhengig organisasjonsliv som tør å utfordre regjeringen, i kombinasjon med å bygge kompetanse hos politikere som nettopp har sluppet ut fra fengslene. Å tro at ensidig støtte til Thein Sein vil bygge demokratiet er en feilslutning.
Når Thein Sein og Shwe Mann signaliserer vilje til kompromisser, er det et unikt mulighetsrom Norge bør utnytte. Med et langvarig engasjement for Burma og god innsikt i verdensøkonomien er Børge Brende i god posisjon til å skape en bedre balanse i norsk burmapolitikk.