De siste årene har det vært et stort fokus på å skaffe kunsten og kulturen i Norge tak over hodet. Nationaltheatret trenger sårt en oppussing, Det Norske Teatret bygde i sommer om foajeen for å få plass til en skikkelig restaurant - men også utenfor hovedstaden skjer det ting. Kristiansand, min egen fødeby, kunne nylig åpne sitt nye konsert- og teaterhus Kilden. Dermed flytter Agder Teater inn i nye lokaler, og etter en høstsesong med blankt repertoar innvier Kilden med to svært ulike teaterproduksjoner.
Den ene er så storslått at den knapt finner sin like på landets øvrige teaterhus denne vinteren. Men selv om det er musikalen «West Side Story» som er størst - så var det den mer lavmælte forestillingen «Den som dikter» som fikk æren av å være først. Her har regissør Anne-Karen Hytten tatt utgangspunkt i et knippe noveller av Kjell Askildsen - og dramatisert disse. Scenograf Milja Salovaara har kledd rommet i hvitt tøy, og skuespillerne er iført klær i duse farger. Som en skjærgårdsdrøm man bare vagt kan minnes. Askildsens presise tekster egner seg i utgangspunktet godt for scenen. Hytten har vevd sammen utdrag fra flere av novellene hans slik at de samles i én helhetlig historie. Bjørn Skagestad spiller en karismatisk, skjelvende eldre herre, med utgangspunkt i novellen «Thomas F's siste nedtegnelser til allmennheten». Det åpne rommet gir mye plass til teksten, men som iscenesettelse blir den likevel litt flat. Det er flere fine scener, men det virker som om skuespillerne har lite å spille på - og forestillingen blir ensformig.
«West Side Story» på Kildens teater- og operasal er derimot fargesprakende og energisk, særlig åpningssekvensen. Musikalen er basert på Shakespeares «Romeo og Julie», og omhandler to ulike ungdomsgjenger i New York. Gjennom dans og musikk etablereres gjengmentaliteten, og kontrasten mellom den høyst testosteronfylte voldsmentaliteten som preger forholdet mellom de to gjengene, og de mindre maskuline bevegelsesmønstrene som benyttes for å skildre dette, er fantastisk. Det problematiske med musikalsjangeren er derimot møtepunktet mellom dansen, musikken og teateret. Og med førtifire musikere i orkestergrav, tjuefire dansere og bare fem skuespillere på scenen er det teaterdelen som får lide, mens de rene sang- og dansesekvensene står seg godt. Men det er for mye teater til at forestillingen kan stå på musikalske ben alene, og resultatet blir en forestilling hvor de ulike lagene lugger mot hverandre. Men denne produksjonen viser i større grad enn «Den som dikter» hva slags muligheter huset byr på, og hvilket format scenene har.
Spennvidden mellom de to produksjonene er stor, og selv om ingen av disse helt innfridde forventningene er det godt at Kilden ser ut til å ha høye ambisjoner.