Etter annen verdenskrig ble Folkeforbundet erstattet med FN, som skulle fortsette med koordinering av verdens politikk og skape fred. Ideen er god, men FN ble brukt til noe helt annet, særlig når det gjelder behandling av jøder. Historien begynner egentlig før FN ble etablert. I 1917, inspirert av rettferdighet og Bibelen, lovet Storbritannia, ved utenriksminister Balfour, å etablere et jødisk hjem i Palestina, som de kolonialiserte samme år. 4000 år av jødisk historie i Eretz Israel (Landet Israel) skulle fortsette og flere hundre år av utstenging av jøder skulle ende. Palestina, som i hele historiens litteratur betydde Jødeland, inkluderte Transjordan og var 5 ganger større enn dagens Israel. I 1920 ga Folkeforbundet britene enstemmig mandat (ordre) til å opprette det jødiske hjemmet der, hvilket betydde at også resten av verdens land ansa som rettferdig. I 1922 vedtok Folkeforbundet enda en gang å støtte et jødisk Palestina. Men noen måneder senere omdannet Storbritannia ca. 75 % av det som skulle være et jødisk hjem, til det muslimsk- arabiske Transjordan, dagens Jordan. Storbritannia baserte dette på at det var flere arabere enn jøder i Midtøsten og at det var uklokt å støtte jødene, som ikke hadde ressurser som land, betydelig folketall og viktigst- olje. Om Storbritannias holdning til jøder, skrev en britisk offiser at “Storbritannia har gjort alt for å felle det sionistiske prosjektet“.