Filmen er en fortælling om den berømte kunstners komplicerede liv og kontroversielle død, skabt på grundlag af forskning i henved 800 personlige breve. 125 specialuddannede malere har udført filmens 65.000 malede rammer, og rigtige skuespillere lægger ansigt og skikkelse til filmens personer.
Meget godt er sagt og skrevet om Erik Poppes norske filmdrama Kongens Valg, og selv om jeg ikke går så meget op i vore dages konger og kongehuse, får flere gensyn med filmen mig til at supplere anmeldernes roser med nogle få ord:
Den dramatiske fremstilling af værdigheden er i det hele taget filmens styrke. Man ser, hvordan Haakon ligesom andre ældre mennesker egentlig helst bare vil have lov at hygge sig med sine børnebørn, men da den politiske situation tilspidses og nazisterne invaderer landet, træder han i karaktér. Det bliver ham – den folkevalgte konge – og ikke tyskerne, der bestemmer hvad Norge skal stå for.
Han bliver en konge på flugt fra nazisterne. Sammen med regeringen, kronprinsen og hans kone og børn kører de nordpå, og i en stærk scene afviser kongen at godkende statsministerens tilbagetræden, da han giver op for presset.
De let bevæbnede norske soldater danner en beskyttende ring omkring kongen og sikrer ham mod nogensinde at blive taget af tyskerne. Både dette faktuelle forhold, samt skildringen af en militær træfning, der sårer den unge soldat fra før, kunne let være gejlet op til en omgang nationalromantisk kongerøgelse, men det undgår Erik Poppe lykkeligvis.
Hertil medvirker filmens fokus på den tyske diplomat Curt Bräuer (Karl Markovics) og hans forsøg på at opnå en fredelig aftale med Kong Haakon. Kongen er modstræbende gået med til at modtage Bräuer i sit hemmelige skjul, hvilket kun gør kongen endnu mere stejl. Det ender med, at han rasende eksploderer i sin fortsatte afvisning af tyskernes ultimative krav. Jesper Christensens mesterlige skuespil er ren fryd.
Uværdigheden i den situation beskrives eftertrykkeligt i Tobias Lindholm og Roni Ezras fine lille krigsdrama 9. april. Både den film og Kongens Valg fortjener at blive husket. Den danske film efterlader en sønderknust, mens den norske skaber respekt. Forskellen på de to perspektiver er tankevækkende.
Hvordan i alverden kan man forsvare et land med en deling let bevæbnede soldater på cykel? Spørgsmålene – og bitterheden – trænger sig på ved gensynet med Roni Ezras fine spillefilm 9. april. Skæbnedatoen minder os hvert år om den traumatiske situation i 1940, da NaziTyskland besatte Danmark på nogle få timer. Tyskland var på det tidspunkt Europas stærkeste militærmagt, og da tyskerne rullede ind over grænsen i Sønderjylland, mødte vi dem altså på cykel!
Øjnene klæber til de både stemningsmættede og medrivende nærbilleder af de unge mennesker, som faktisk kæmpede den 9. april, og som blev ved at skyde på de indtrængende tyskere selv efter, at det øvrige Danmark havde overgivet sig. For første gang siden den gang forstår vi, hvad regeringen i København bød dem.
I hovedrollen som sekondløjtnant Sand kommanderer Pilou Asbæk sin deling. Efter de første træfninger trækker delingen sig tilbage og skjuler sig i et hus. En af de menige bryder sammen, hulkende af rædsel. Stemningen er desperat, men de er 9. aprils danske helte.
Den danske tilbagetrækning fortsætter til Haderslev, hvor tyskerne nedkæmper dem. Flere dræbte ligger tilbage på slagmarken.
“Hvorfor blev De ved at kæmpe så længe?” spørger den tyske officer sekondløjtnant Sand, som ikke forstår spørgsmålet. Jo, den danske regering overgav sig for flere timer siden, fortæller tyskeren. Det havde ingen danske, hverken regering eller hærledelse, fortalt Sand og hans folk. Det officielle Danmark havde jo for travlt med at overgive sig til at tænke på Forsvarets lille kæmpende enhed i det sydlige udkantsDanmark.
Følsomheden i dette danske krigs-portræt bliver et spejl for det lille kongeriges tilstand den 9. april 1940, modet hos de få, frygtsomheden, dilemmaerne – og sviget: Følelserne for den uværdige situation mejsles fast i Pilou Asbæks og de unge danske soldaters forstenede ansigter. Synet får os til at gyse. Nogle vil også fælde en tåre.
Sådan er 9. april både et fint iscenesat krigsdrama og en nødvendig film om et stykke Danmarks-historie, der ikke bør gå i glemmebogen.
Allerede for et år siden, da Ole Bornedals stærke tv-serie om Danmarks tragiske skæbnekamp “1864” fyldte skærmen, overvejede jeg, om det ville være en fordel at koncentrere stoffet i en spillefilm. Nu foreligger resultatet. TDC præsenterer filmen i en forpremiere i sin tv-pakke.
Også filmen gør stort indtryk, fordi iscenesættelsen er ualmindelig poetisk og dramatisk filmet. Men hvor tv-serien især i de første afsnit var i fare for at drukne i detaljer, gør de mange fraklip spillefilmen til en mere enstrenget og almen kærlighedshistorie – også en mere banal omgang.
Historien er i den grad koncentreret om bondedrengene Laust og Peters skæbne og krigens bestialske væsen, at meningen med galskaben fortoner sig. Det skyldes blandt andet, at samtlige de scener, som forklarede de politiske aspekter om årsagen til krigen, er skåret væk. Selv Nicolas Bros store skuespilpræstation som den hysteriske danskheds statsminister Monrad er ude af spillefilmen. Tilmed forstærker filmversionen irritationen over de unge skuespilleres nutidsdanske sprog. Selv kærlighedsvinklen med godsforvalterens datter, Inge, svækkes i filmens afgørende slutning af de kortfattede klip.
Håbet om en stor film om 1864 og dens årsager brast altså for mit vedkommende. Tv-serien er meget stærkere.
I otte uger har jeg skiftevis frydet mig og lidt sammen med Laust og Peter og Inge, fru Heiberg og statsminister Monrad, på det seneste også den indsigtsfulde krigsveteran Johan, hvis forestillingsevne allerede gjorde ham til en legende i den forrige Slesvig-krig. Så jo, Ole Bornedal, hans team og DR har leveret varen: En ny Danmarks-krønike er blevet skabt til megen oplevelse, eftertanke og debat.
Efter Syvende afsnit sad man rystet tilbage efter de nådeløse slagscener, som er de mest dramatiske, storstilede og bevægende af sin art i nogen dansk film overhovedet.
Det tog ellers nogen tid at komme i gang, fordi de mange parallelle historier, der hører med til den tragiske fortælling om 1864, ligesom snublede over hinanden. Især havde jeg det i Første afsnit svært ved nutidens teenagepige Claudia og den gebrækkelige baron Severin, fordi meningen med deres medvirken først faldt på plads i Andet afsnit: Claudia finder Inges dagbog, der giver Inge mæle som filmens historiefortæller.
Derefter overgav jeg mig fuldstændig til Bornedals stærke dramatisering af Danmarks elendigt håndterede kamp for at gøre hertugdømmet Slesvig til en fuldgyldig del af Danmark.
De historiske kendsgerninger er såmænd helt i orden. I preussernes hovedstad Berlin er ministerpræsidenten Bismarck forundret over danskernes provokerende optræden. Det samme i London: Hvorfor overtræder danskerne dog en international traktat og skaber konflikt? Det giver jo Bismarck god grund til at se danskernes krav på Slesvig som en krigserklæring.
Til gengæld er de nådeløse slagscener de mest dramatiske, storstilede og bevægende af sin art i nogen dansk film overhovedet. Efter Syvende afsnit sidder man rystet tilbage ovenpå den voldsomme tragedie. Det er ubærligt, men helt i overensstemmelse med filmens logik, at Laust omkommer, fordi han redder Didrich.
Men i stedet for en pompøs finale, som fremmaner skolemesterens gamle ord om en ny national dagsorden (“hvad udad tabes skal indad vindes”), får vi forsoning og kærlighed på det helt nære plan. Og i en af hele tv-seriens smukkeste og mest rørende scener henter Peter Inge og Lausts søn hjem, Lille Laust, som Didrich har gemt væk i fattiggårdens børnehjem. Scenen hvor Peter knytter forbindelsen med drengen ved at lade ham lægge sten på sten i sine hænder, er mesterlig.
Maria Larsson spillet af Maria Heiskanen. I Jesper Christensens fotoatelier finder hun alt det smukke, eftertænksomme og eksotiske, hun længes efter i sin hverdag.
Betagelsen er total. For 100 år siden, da fotografering og film endnu var en uvirkelig luksus for fattige mennesker, er det et magisk øjeblik, da fotohandleren viser Maria, hvad man kan med et kamera. En sommerfugl sværmer i sollyset ved vinduet, og med objektivet fanger fotohandleren billedet af den i Marias hånd. Man mærker et fortryllelsens gys bevæge Maria, og jeg og min ledsager i biografen havde det ligeså under oplevelsen af Jan Troells nye film “Maria Larssons evige øjeblik”, hvis smukke billeder suger os ind i historien.
Den begynder i Malmø i mor Marias beskedne arbejderlejlighed, hvor hun pukler for at klare dagen og vejen med arbejde, madlavning, mand og syv børn. Manden er daglejer på havnen, og dybt nede i et skibs møg beskidte kullast genkender vi den indignerede Michael Persbrandt – min yndlingsskuespiller som Gunwald i krimiserien Bäck. Uagtet at han her forfalder til øl og sprit, som ødelægger både ham selv og hans forhold til Maria og børnene, leverer Persbrandt en af filmens stærkeste præstationer. Lige “overbevisende” er han som lallende fyldebøtte og elskelig familiefar, voldelig mandschauvinist og som den charmerende fyr, der kalder sin hest Kropotkin.
Netop i dette felt af modsætninger henter filmen sin styrke. Den stadigt voksende konflikt mellem de rige kapitalister og en ny tids socialister betones, men er ikke det afgørende element i filmen. Det er derimod det personlige, nærmest private besøg i et arbejdermiljø, hvor enhver kæmper for at overleve de sølle vilkår og traditioner, de fik i arv.
Da Maria finder ud af at bruge det kamera, hun engang vandt i et lotteri, opdager hun nye sider af sine egne evner og muligheder. Pif, paf, puf kan hun fokusere og tolke sin omverden, som hun selv ser den, og det gør hun så overbevisende, at også andre har lyst at se hendes billeder. Fotohandleren hjælper og inspirerer hende, og i et varmt samspil oplever vi Jesper Christensen i den mest sympatiske rolle, jeg har set ham i. Han er fuldkommen i harmoni med det hjørne i kunstens eventyrlige verden, han har skabt i byens kamerabutik med atelier, hvor Maria finder alt det smukke, eftertænksomme og eksotiske, hun længes efter i sin hverdag.
Maria Larssons evige øjeblikke er ladet af konflikter, men det er ikke de effektfulde scener, der lejrer sig i bevidstheden. Det gør derimod den strøm af poesi, kærlighed og sjæl, som Jan Troell så mesterligt gennemfører fra første til sidste scene. Oplevelsen af den sandhed det er, at man får lov at udtrykke sig, er så stærk, at den umiddelbart forbandt mig med min egen fortid som dreng i den gamle verden.
Maria afslår (desværre) fotohandlerens tilbud om at blive hans assistent (og kæreste), ligesom slutningen på hendes historie på ingen måde søger at hamle op med Hollywoods helteroller. Til gengæld er Marias datter Maja, filmens fortæller, fuld af anerkendelse over, at hendes mor vovede at bryde sine lænker og springe ud som fotograf, alt imens hun blev i familien og fortsatte sine mange gøremål dér. Sådan bliver Maria Larssons skæbne til evige øjeblikke af fascination og respekt.