Det er ikke lett å finne balansen i en toppidrett der den etiske fanen skal vaie over alle nasjonsflaggene. Kanskje tid for å innføre idealtida vi balet med på 70-tallet?
Det har vært mye krisemaksimering i norsk langrenn fordi nivået bak Petter Northug har vært for svakt. Noen som husker 15-kilometeren fra OL i Torino i 2006? Der ble Norge nærmest gravlagt som skinasjon. Nå har norske langrennsløpere vunnet litt for mye i verdenscupstarten og det internasjonale skiforbundet (FIS) er bekymret for at tyske TV-seere ikke vil følge med lenger. Om drøye to måneder er det ski-VM i Val di Fiemme i Italia og nasjonen vibrerer ikke av spenning om det italienske kvinnelaget kan ta igjen de over to minuttene de havnet bak «uslåelige» Norge i siste stafett.
Ingen bruker større ressurser på skipreparering enn Norge og Sverige, og det neste store slaget om hvem som er best til å lage raske ski, står ikke i Italia, men i OL i Sotsji om et drøyt år. Det blir en nøtt. Revansjen kommer året etter, når neste ski-VM arrangeres i Falun. Skal langrennssporten gjøre som formel-1, å sette begrensninger i støtteapparatet? Skal ikke Norge få ha med egen meteorolog i OL-troppen? I går var det i Kuusamo i Finland vi fikk se utslagene. Sprint er for mange ikke vanlig langrenn, her er det ikke festesmurningens fortreffelighet som er like avgjørende. Og Norge måtte nøye seg med «bare» første- og andreplass. Kanskje det rettes opp allerede i dag?
Hvordan hadde utslagene blitt hvis alle hadde fått utdelt «dagens» preparerte ski fra arrangøren og måtte nøye seg med dem? Vi har bedt om dette før og blitt høvlet ned, for det handler ikke bare om voks og glider, men om vekt og spenn. Men kunne vi ikke fått ett eneste forsøksrenn der vi kunne fått målt utslagene? Resultatlista hadde neppe havnet opp ned. Men kanskje Tyskland og Italia kunne vinne et renn igjen?