Pravda: desember 2009
Høyres Michael Tetzschner mener at en stemme i Finnmark er mer enn dobbelt så mye verd som en stemme i Vestfold.
Selv om Tetzschner tar feil, har han fått litt gjennombrudd for denne tanken, og etterhvert fått flere med seg i dette forholdsvis falske hylekoret. Både høyrepolitikeren og "valgforskeren" Svein Tore Marthinsen (regjeringen burde snart beskytte den tittelen) og E24s kommentator Gunnar Myhr er blant de som mener det samme.
Ikke desto mindre er det feil.
Dundrende feil.
Det som gjør at de tar feil, er at i Norge er det partiene som styrer, ikke fylkene. I Stortinget stemmer man etter hvilket parti man tilhører og ikke hvilket fylke man kommer fra.
Slik: "Høyre, Frp og Venstre stemte for. Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og KrF stemte mot".
Ikke slik: "Nordland, Vestfold og Rogaland stemte for. Resten stemte mot".
(At benkene i stortingssalen fortsatt er organisert etter fylker er en litt søt anakronisme. På den annen side sannsynligvis med på å holde verdigheten oppe; terskelen for å bue på Jan Tore Sanner heves når man sitter ved siden av Ine Marie Eriksen Søreide, og ikke som del av en parti-klan...).
Det som er utgangspunktet for debatten er at antall stortingsrepresentanter fra hvert fylke er gitt på forhånd. Vest-Agder har fire, Oslo har 17, Finnmark har fem og Vestfold har sju.
Tallene er ikke tilfeldige. Antallet representanter i hvert fylke bestemmes av hvor mange personer og hvor stort fylket er i areal. Hver innbygger teller ett poeng, mens hver kvadratkilometer teller 1,8 poeng. Tilsammen skal det bli 169 representanter.
Det betyr at noen fylker med lite folk og mye areal (Finnmark) får relativt sett litt flere representanter enn fylker med mange folk og lite areal (Vestfold). Det er derfor Tetzschner er sur.
Allerede her er det på tide å igjen minne om at partiene, ikke fylkene bestemmer på Stortinget.
Og siden det er partiene (og ikke fylkene) som bestemmer, er spørsmålet som Tetzschner heller burde stilt seg, følgende: Gir arealfaktoren noen enkeltpartier fordeler (eller ulemper)?
Hvilke partier tjener på arealfaktoren, hvilke taper?
Årsaken er ordningen med utjevningsmandatene.
Det er en ordning som kan være vanskelig å forstå, men se på den som et slags demokratisk oppsamlingsheat: Utjevningsmandatene går til de partiene som har kommet samlet sett skjevest ut når alle fylker hele landet er talt opp. Det er en slags diskret, nasjonal korrektur for det som skjer i fylkene hver for seg.
Målet med utjevningsmandatene er at Stortinget partimessig skal gjenspeile stemmegivningen på landsbasis. Har Ap fått omlag 35 prosent på landsbasis, skal de ha omlag 35 prosent av representantene i Stortinget.
Det som er viktig er at i denne operasjonen teller hver velgers stemme helt likt.
En velger. En stemme.
(Det virker slik: La oss si at SV har fått 6,2 prosent av stemmene, men bare seks representanter når alle fylkene er talt opp, som tilsvarer rundt fire prosent av mandatene. For å få en nogenlunde riktig andel på 6,2 prosent av 169 mandater (som gir SV 11 representanter) blir SV da tildelt fem utjevningsmandater, til sammen elleve representanter).
Det viktige er derfor: Fordelingen av utjevningsmandater gjør at Stortingets sammensetning gjenspeiler det partimessige resultatet på landsbasis.
Det kan gjentas:
Fordelingen av utjevningsmandater gjør at Stortingets sammensetning gjenspeiler det partimessige resultatet på landsbasis.
Debatten om fylker er en avsporing.
Det som virkerlig hadde vært interessant hadde vært om Tetszchner hadde forelått å oppheve fylkene som valgkretser. Da hadde det vært opp til partiene selv å sette sammen lister som var representantivere i forhold til regionene.
Det er et kontroversielt forslag, men ikke desto mindre en naturlig forlengelse av dagens system hvor det er partiene og ikke fylkene som bestemmer, og hvor man bruker runden med utjevningsmandater for å justere representantfordelingen til landsresultatet.
Og så hadde vi sluppet maset fra Tetzschner.
Lagt inn av ThorEgil kl. 15:36 3 kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 12:49 3 kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 14:05 Ingen kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 11:16 Ingen kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 09:43 Ingen kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 12:50 Ingen kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 10:39 Ingen kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 08:34 3 kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 20:37 2 kommentarer:
Ikke så mye, tydeligvis, om man spør miljøforskere.
- Den tunge innflytelsen fra økonomifaget har styrt klimapolitikken ensidig i retning av markedsbaserte løsninger, ut fra en naiv forestilling om et velfungerende marked. Dette sier professor Marianne Ryghaug ved CenSES, Senter for studier av bærekraftig energi, ved NTNU i dagens Klassekampen.
Budskapet er at ingeniørene må inn, og økonomene ut.
Avisen siterer nemlig dagens utgave av Gemini, hvor en rekke forskere kommer med en bredside mot økonomenes dominerende rolle i klimadebatten, på grunn av kullsviertroen på markedsmekanismer for å få ned klimautslippene (Gemini blir gitt ut av Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) og Stiftelsen for Industriell og Teknisk Forskning (Sintef) i Trondheim, og har et opplag på 77.000).
For økonomer har ett, stort virkemiddel hele tiden vært å få satt en prislapp på klimautslipp, og samtidig sette en samlet maksgrense på hvor mye som kan slippes ut. Når utslippene har en pris vil det ha en kostnad å forurense.
Det er dette som kalles det markedsbaserte kvotesystemet.
Her skal hver bedrift få lov til å slippe ut en begrenset mengde klimagasser. Om de ønsker å slippe ut mer, må de kjøpe tillatelser (kvoter). Om de ønsker så slippe ut mindre, kan de selge de overskytende tillatelsene.
Når man setter et tak på samlet utslipp blir bedriftene tvunget til å redusere utslippene.
Det geniale med systemet er at de som har mest å tjene på å selge kvoter, selger kvoter. De som har mest å tjene på å kjøpe kvoter, vil kjøpe. De som har mest å tjene på å utvikle eller installere mer moderne og mindre forurensende teknologi, vil gjøre dette (og da kan de selge noen av sine kvoter, og tjene penger på dette).
På den måten vil utslippene gå ned der hvor det koster minst.
Det store spørsmålet rundt et slik system er om det vil få ned utslippene. Virker det?
Bidrar kvoter til å utvikle ny og mer moderne teknologi (Teknologirådet sier nei)?
Er alle utslipp med i systemet (noen skriver at bare rundt en tredel er med)?
Hvor mye skal bedriftene få slippe ut gratis? Skal mengden for eksempel være basert på historiske utslipp (som er bra for de store forurenserne, og kjipt for de som har skjerpa seg)?
Blant annet skal flyselskapene inkluderes i kvotesystemet fra 2012. Man kunne tenke seg at de ville stritte i mot og lage masse bråk. Men har du hørt noen ramaskrik fra bransjen?
Kommer innføring av kvotesystemet til å merkes på flytrafikken?
Det er fordi bransjen har en plan.
La oss derfor ta et skritt tilbake.
Klimautslippene kan reduseres på fire måter
ved å innføre kostnader for utslipp (miljøavgifter, kvotesystem)
ved å innføre lover og regler som forbyr utslipp (slik andre miljøgifter har blitt forbudt tidligere)
ved at staten bruker sitt politiske eierskap i selskaper de eier (som Statoil i Norge), til å dreie Norge fra en oljeøkonomi til en mer framtidsretta og fornybar framtid
ved at man aktivt støtter utvikling og bruk av miljøteknologi; de positive alternativene, som kollektivtrafikk, energihus, eller satsing på nye, fornybare energikilder
Det siste forslaget, om å støtte utvikling og bruk av miljøteknologi, er det beste.
Det er fordi det er det eneste av disse fire forslagene som er irreversible. Fordi det dreier seg om teknologiske utviklingsprosesser. Noe man - i motsetning til en avgift - ikke kan fjerne når den først er der.
Når du først har utviklet vindkraft, bioenergi eller energihus kan du ikke "tilbakevikle" det. Når kaviaren først er ute av tuben osv. Når vindkraft eller biodrivstoff er gjort lønnsomt, skal det mye til å si at "nei, vi foretrekker å fyre med olje, fordi den er mye dyrere".
Men det er det første forslaget som det legges mest politisk prestisje i.
Dagens Næringsliv skriver at "Handel med klimakvoter er Jens Stoltenbergs prestisjeprosjekt. 18 år etter at han la ut på vekkelsesturné, har Norges CO2-utslipp steget med 29 prosent. Utslippene ellers i verden har akselerert. Når skal statsministerens sosialøkonomiske klimamirakel begynne å virke?"
Kvotesystemet er muligens nødvendig, men langt fra tilstrekkelig for å få ned utslippene.
Ingeniørene må inn, og økonomene ut.
Lagt inn av ThorEgil kl. 12:32 1 kommentar:
Lagt inn av ThorEgil kl. 11:37 1 kommentar:
Lagt inn av ThorEgil kl. 11:44 4 kommentarer:
Lagt inn av ThorEgil kl. 16:18 Ingen kommentarer:
«Du må svelge matematikken», sier professor Kjetil Storsletten i et forsvar for dagens økonomifag i Aftenposten 30. oktober.
Han gjør det lett for seg selv om han tror at kritikken bare dreier seg om fagets matematisering.
Fagets største problem er ikke matematikken, men dets innebygde politiske implikasjoner.
Faget forteller en fortelling om at private bedrifter i skarp konkurranse sørger for at markedet ordner opp (ideen om likevekt i perfekt konkurranse).
Den samme fortellingen sier at fellesskapet er en utgift og at offentlig sektor pr. definisjon er umoderne fordi den ikke er konkurranseutsatt.
Finanskrisen skjedde fordi man hadde gjort alt etter lærebøkene: Den amerikanske husbanken var konkurranseutsatt, markedene var deregulerte og konkurransen om lånekundene var hard.
Likevel gikk det galt. Det er ikke mangel på økonomer som nå rauter høylytte selvfølgeligheter om at finanskrisen skyldtes for lite regulering. Spørsmålet er hvor i modellene de henter ut svaret? Finnes dette i modellene likevel? Hvis de finner dem der, hvorfor sa de da ikke noe før det smalt?
Matematikken skal vi klare. Det er paradigmet som er problemet.
Skal man gjøre noe med dagens tankesett, nytter det ikke med mer penger til en flokk økonomer som eks post forklarer finanskrisen ad hoc. For å komme på rett kjøl, må vi ha mindre penger til tradisjonell makroøkonomisk forskning, og mer penger på forskning og undervisning som utfordrer dagens paradigmer.