"Somme tider ligger jeg vågen om natten, og spørger "Hvorfor mig?""
10. november 2018 Comments : 18
"… Så svarer en stemme "Ikke noget personligt, men dit navn dukkede bare op.""
Hvis ikke du allerede ved det, så bekymrer jeg mig en del. Jeg mistænker at min hjerne slet ikke kan klare dagen og vejen uden at være sygeligt optaget af en eller anden spidsfindig problemstilling. Derfor bliver stort og småt målt og vejet af de små grå derinde, og vurderet som potentielt bekymringsmateriale. Mangt og meget ryger uden problemer gennem rekrutteringsnåleøjet, og så ruller tankerne sig ellers ud som laviner fra en schweizisk alpetop.
Bekymringerne kan stikke i mange retninger, men mange af dem drejer sig ret selvfølgeligt om mine poder. Og jeg har fundet ud af, at noget af det, som skræmmer mig allermest, er de ting, der – i min optik – har direkte indflydelse på lykkeeffekten. Deres. Og det handler primært om valg, der træffes. Tilvalg og fravalg. Mine egne og andres (lige fra de kommunalt ansatte ved Pladsanvisningen til forsynet selv), og den betydning, som disse valg får for mit barn. Det handler med andre ord om udefrakommende faktorer, og det handler om konsekvenser – og den slags bekymringer, har jeg erfaret, tager virkelig pusten fra mig. For hvad nu, hvis valget er forkert?
Ret beset kan det dreje sig om noget så banalt som institutionspladser, skolevalg, klasseinddeling, eller holdfordeling til fritidsaktiviteterne. Min bekymring bunder dybest set i en frygt for, om mit barn ekskluderes og bliver ensomt. Jeg tror, at min egen følelse af at gå og stå alene gennem en del af min folkeskole har sat sig ret så godt fast, og spiller mere ind i min rolle som mor, end jeg egentlig kan sige mig fri fra. Men hvem kan i virkeligheden det? Så derfor handler alle mine overvejelser overordnet set om hvorvidt mit barn kan forblive lykkeligt, eller om hans verden mon bryder sammen lige om lidt? Og hvad der er det rigtige at gøre, og hvem der skal gøre det, og hvornår?
Et eksempel på det her, kunne være en bekymring jeg har haft i forhold til en af ældstepoderne. Pågældende pode er ved at være så gammel, at hans håndboldspil er blevet mere vigtigt og ambitiøst end tidligere, og som en hel naturlig del af denne udvikling er det af stor vigtighed for drengene hvilket hold de spiller på. Om de er blandt de allerbedste eller ej. En fjollet bekymring, tænker du sandsynligvis, men ikke desto mindre havde den masser af tid til at bide sig rigtig godt fast eftersom den dukkede op allerede i forsommeren: I takt med at sommerferien nærmede sig, og holdet samtidig fik ny træner, blev det virkelig vigtigt at vise, at man ikke bare var sådan almindeligt god, men faktisk ualmindeligt god. I mange måneder holdt jeg vejret, og forestillede mig hvad der ville ske hvis alle vennerne havnede på førsteholdet mens min pode, som den eneste, havnede på andetholdet. Jeg udtænkte slagplaner for hvordan jeg skulle stive min podes selvværd af på anden vis, og undgå at alting i øvrigt kollapsede omkring ørerne på ham som følge af sådan et fravalg. Af ham.
Så skete der det, at poden kom på førsteholdet. Jeg faldt næsten omkuld af lettelse på podens vegne. Lykken var sikret lidt endnu. Altså lige indtil at poden begyndte at synes det der førsteholdshalløj slet ikke var særlig fedt. Så efter nogen tid bad han selv om at komme på andetholdet, og vi har fået en dreng der er meget gladere end vi har set ham længe. Hvem havde set den komme? I hvertfald ikke mig. For alt det jeg frygtede, var i virkeligheden den allerbedste løsning.
I virkeligheden skyldes 95% af mine bekymringer, at vi er ressourcestærke forældre – hvis vi ser bort fra de røde tal på kontoen, altså. Men vi er i hvert fald ressourcestærke i den forstand, at vi besidder noget overskud. Handlekraft. Den slags, der gør, at man ringer ud i verden for at fikse ting, og får tilkæmpet sig pladser på svømmehold og summer camps, fordi man holder sig orienteret om hvornår der åbnes op for tilmelding, og sidder i kø ved computeren like forever, og sådan. Og det synes jeg faktisk er trist – at det kun er sådan nogen, som os, der får alle de her pladser…?
Det, som vi forældre dybest set værner om, er den sorgløse glæde og lethed og frihed, der er børnenes boble. Det er de ting, der bør være indbegrebet af barndommen. Jeg er så bange for at den boble springer før tid. Pakker jeg dem ind i vat? Det tror jeg næppe. Skærmer dem, ja. Og det er vel det, vi skal? Jeg ved godt, at om blot et par år er mine bekymringer nogle helt andre. Og jeg ved også, at hvis ikke vi var ressourcestærke, så var mine bekymringer af en helt anden karakter. Men indtil videre har jeg heldigvis været forskånet for at spekulere på hvorvidt vi er i stand til at skaffe mad på bordet, og hvorvidt mit barn mon bliver mæt i dag. Om han mon har tøj til om fem centimeter, om vinteren bliver for kold, og om han kan holde varmen i nat? Om vi kan tilbyde ham en fremtid? Og når jeg husker det, så føler jeg mig heldig.
Husk, at forskning viser, at kun 2% af alle dine bekymringer reelt bliver til noget. Og i virkeligheden, så overkommer dine poder langt mere, end du tror. De klarer ærterne. Fordi de er tusinde gange sejere end deres forældre. Altid. Og gud ske tak og lov for det!
Det dér hold dér – det er jeg også med på … Som en god ven sagde: "Du er altid i gang med at hjælpe nogen. Som regel nogen andre end dig selv. Og hvis du ikke får noget afkast af dine investeringer i andre, så er der til sidst ikke noget tilbage til dig."
Vi SKAL bekymre os om vores poder, det står i kontrakten. Men vi skal bare også huske os selv på at vi hver dag gør vores bedste, og at vi er mennesker. Og mennesker har brug for at lægge bekymringerne lidt til side en gang imellem, og stole på at det er godt nok, det vi har gang i. Ikke noget jeg på nogen måde selv er 100-metermester i, men jeg øver mig.
10. november 2018 at 17:05
Jeg ved faktisk slet ikke om jeg har noget valg med de bekymringer dér… Og er det ikke også det, de kloge siger? At når man først har fået børn, så bekymrer man sig til man dør? Som du siger: Det står i kontrakten! Godt ordvalg! 👍
10. november 2018 at 17:00
Tak for dine ord. Kh en anden overtænker ❤️❤️
Kram fra den ene overtænker til den anden! 😘
Jeg tænker bedre, når du skriver.
Det er jeg bare SÅ glad for at høre! 😘
10. november 2018 at 23:56
Det er godt, for er nogen gange bange for om du tvivler.
Dét gør jeg! Hver evig eneste gang! 😳
Det er en skam, med de evner som du har ❤️
Du er bare sød! 😘 Tak!
Når jeg er i Århus for at besøge min 46 årige meget veluddannede osv. datter, undrer jeg mig over, hvordan de klarer sig uden mig. Det yngste barnebarn er 13, det ældste har fået kørekort. (Det har jeg som københavner ikke)
PS. Dortmund slog Bayern München 3-2.
Ja, vi så det godt! ⚽️ Der er nogen her i firmaet, der er svært godt tilfredse! 👍
Mht. tankerne om hvordan vores børn klarer sig uden os, så tror jeg, at jeg vil have det på samme måde som dig (også) når min ældste er i 40'erne!
11. november 2018 at 20:38
Og nu tænker jeg på hvem der i et foredrag indledte med Hvorfor mig. Hvorefter vedkommende svarede Hvorfor ikke? 🙂
Men jeg kender det med at man bekymrer sig over de valg, man foretager for sine børn. Og lige nu har jeg været igennem en tid med tanker om det er min skyld, at mine børn indimellem har det så svært. Det har de begge klart meldt ud, at den tanke kan jeg godt glemme, men derfor bekymrer jeg mig alligevel for dem, selv om de er fuldt ud i stand til at takle de hårde tider de indimellem render ind i. Jeg er også sikker på at dine børn får en god "livsrygsæk" med sig fra jer, men hvordan du får slukket tankerne har jeg ingen bud på. Jeg vil dog håbe for dig, at det lykkes, så det kun er indimellem at de popper op.
11. november 2018 at 21:06
Åhr, Lene – det er en hård én, du slår dig selv oveni hovedet med! 😢 Jeg kan sagtens forestille mig hvor hårdt det må være at stå med den følelse, og jeg er også helt sikker på, at jeg ikke selv vil kunne undgå at tænke samme tanke den dag mine egne unger står og har det svært! Kram til dig, Lene 😘
11. november 2018 at 21:42
Årh det kan jeg også bekymre mig om! Alle de nætter man bruger til at bekymre sig om ting der måske ikke sker – eller gruble over hvordan man får de ring der er sket til at blive nemmere igen. Man bil jo bare gerne have at det er nemt og de er glade.
Kram til dig, du beskriver det så fint!
11. november 2018 at 22:32
Tusind tak, Kim – jeg var faktisk lidt bekymret for om det hele mon gav mening 🙃. Ja, man vil jo bare gerne – sådan helt lavpraktisk – have glade børn! På en måde er man lidt som en kaptajn på et kæmpemæssigt skib, der prøver at styre udenom alle minerne og isbjergene og hvad ved jeg. Kram tilbage igen til dig! 💕
13. november 2018 at 13:43
Man holder bare aldrig op med at bekymre sig om sine børn. På en måde er jeg faktisk ret glad for, at C bor i England, for jeg har konstateret, at jeg så rent faktisk bekymrer mig mindre om hende i hverdagen. Jeg ved ikke hvorfor, men en del af det er, at det ikke er alt jeg ved eller får at vide … fordi hun ikke vil bekymre mig, det søde barn.
Men altså: Det er svært at bekymre sig på afstand, synes jeg, men ens børn er altid ens børn, uanset alder. Jeg var min fars lille pige, til han døde som 90-årig og jeg var 57 🙂
13. november 2018 at 15:49
Ja, det er også noget der er ved at gå op for mig nu, det der med at man aldrig holder op med at være lille i forældrenes øjne – og som for mit eget vedkommende også er noget af det, som jeg nogle gange bebrejder min een mor… Men det er nok bare naturligt?