Skjult talent - Jeg er uduelig - Movellas
3. Jeg er uduelig
Jeg kiggede rundt i klassen. Alle stirrede på mig. Åh, hvorfor var det altid mig? Jeg kunne ikke engang lave om på det.
Dagdrømme var en del af mig. Én dag uden dagdrømme, var unormalt for mig. Men det kunne nu egentlig være ligemeget. Det kunne være fedt at være unormal. Speciel, men speciel, var ikke mit ord. Mit ord var kedelig. Det syntes jeg i hvert fald. Men mit fars ord, for mig, var: mystisk. Det mente jeg dog ikke, at jeg var. Så prøvede jeg at blive det, men jeg havde ærligtalt mistet modet. For nu var der gået tretten dumme år, hvor jeg ikke havde udrettet noget som helst.
Jeg havde ingen gang, for eksempel, lavet min egen tegning. Jo, altså... Jeg havde selvfølgelig tegnet en masse tegninger, da jeg var en lille pige, men altså ikke en rigtig én. Jeg havde ikke lavet én der var gennemført, eller gjort mig sådan rigtig umage. Jeg havde heller ikke fået topkarakterer til dansk- og matematikprøven, som far havde håbet på, at jeg kunne få.
Jeg var uduelig. Det var ordet, der passede til mig: Uduelig. Ikke til nogen verdens nytte. Jeg havde heller ikke nogen venner. Der var en rigtig sød pige i klassen. Karoline, hed hun. Hun havde da en gang trøstet mig, da en af de snobbede piger i klassen, som Simone, og Katja, drillede mig. Det var også mest os der var sammen i grupper, når vi skulle lave gruppearbejde, men vi var ikke rigtige veninder. Karoline havde ikke nogen venner her i klassen, men hun havde en bedsteveninde. Hun boede på Fyn, og de var sammen hver dag. Karoline kunne for eksempel, sætte en film på, og så kunne hun sætte sin bedsteveninde (altså, hun var på Skipe, på hendes computer), ved siden af sig. Sådan kunne de være sammen.
Det var jeg faktisk lidt ked af. For Karoline virkede helt som en type for mig. Sådan en pige som kunne blive min aller-aller-aller-bedsteveninde. Bare computerene ikke fandtes. Så kunne Karoline og hendes veninde, ikke være sammen, og så kunne det være, at jeg og hende, kunne blive bedsteveninder. men samtidig, kunne det jo også være, at Karoline så flyttede til Fyn. Der var altså ingen muligheder, der kunne gå op.
Karoline var optaget, snobberne var idioter, og alle de andre i klassen var tabere.. Ligesom mig. Så var der kun min far. Min mor var der ikke. Hun døde i en bilulykke, da jeg kun var et fire år gammel. Hvorfor mor? Hvorfor? Jeg fik tårer i øjnene. Jeg kunne slet ikke huske min mor. Jeg kunne ikke engang huske hendes stemme. Mor elskede mig. Hun troede på at jeg kunne blive til noget, med den fantasi jeg havde.
Far troede også på mig, den første stykke tid, hvor mor var borte. Men så opgav han, og jeg opgav. Så var der intet håb tilbage.