KRISTIN KJØBLI VAREM - Seiret over anoreksien
Seiret over anoreksien
STRÅLER: Kristin Kjøbli Varem er i dag en frisk og sunn jente. Slik var det ikke noen år tilbake. - Det å bli tynnere og tynnere ble ei besettelse. Foto: Bjørn Tore Ness (Namdalsavisa)
Etter tre års sykdom har Kristin Kjøbli Varem (21) bekjempet anoreksien. Nå lever hun de tapte dagene som sykdommen tok fra henne.
NAMSOS: – Herregud, jeg blir fysisk uvel av å se det. Det der er ikke meg. Det er noen andre, sier Kristin Kjøbli Varem til Namdalsavisa.
Hun holder et bilde av seg selv hvor hun sitter i sofaen på ferietur sammen med storesøsteren. På bildet ser hun tom ut i blikket. Ved siden av henne står et halvtomt glass med yoghurt, en tekopp og en brødskive.
– Jeg så det ikke da, men jeg ser det veldig godt nå. Jeg hadde det helt forferdelig. Jeg ble drevet av stemmer som fortalte meg hva jeg skulle gjøre – og trosset jeg dem fikk jeg en angstfølelse det er vanskelig å beskrive. Alt ble mørkt, sier Varem.
Gikk opp 32 kilo
I en treningssal på Træn i Namsos snakker hun rakrygget om anoreksien som forårsaket tårer, søvnløshet, angst, fortvilelse og frustrasjon.
Jeg så det ikke da, men jeg ser det veldig godt nå. Jeg hadde det helt forferdelig
Folk rundt henne begynte å forstå at noe var galt i sommeren 2008. Da forandret hun seg. Både på innsida og utsida. Sykdommen holdt et jerngrep rundt henne i over tre år.
På sitt sykeste var hun bare 50 kilo, og beskriver seg selv den gang som et vandrende skjelett. Nå er hun frisk – og stråler med en kropp som er 32 kilo mer. Mye som følge av muskler som har kommet etter tusenvis av treningstimer. Hun har fått kontroll på kroppen igjen.
– Treninga har vært en slags terapi for meg, men i motsetning til tidligere har jeg ikke et ideal jeg strekker meg mot. Nå vil jeg bare være sunn, sier Varem.
«Herregud, så stygg jeg er»
Ikke bare har hun fått en sunn og sterk kropp, man kan se at hun har det godt med seg selv, og hun oser livsglede, overskudd og energi mens hun sitter på stepbrettet på treningssenteret og forteller om hvordan livet har forandret seg til det bedre.
– Livet mitt nå. Det er akkurat som jeg vil ha det. Jeg har det godt med meg selv, jeg har gode venner rundt meg, og jeg har det godt sammen med familien, sier hun i et rom som er dekket av speil på hver kortside.
Jeg husker hvordan jeg så meg selv i speilet og tenkte; herregud, så stygg jeg er. Hvordan kan du se ut slik. Likevel klarte jeg ikke å kvitte meg med sykdommen
– Jeg husker hvordan jeg så meg selv i speilet og tenkte; herregud, så stygg jeg er. Hvordan kan du se ut slik. Likevel klarte jeg ikke å kvitte meg med sykdommen, sier hun.
«Det e med skjelvende hender og hjertebank æ sitt her og skriv min historie, og velge og del den med dokk her på Facebook! Det e både skummelt og godt og få del «min kamp» med andre! Skummelt fordi Namsos e ein by full av fordomma og ein jantelov som står sterkt.»
Slik startet innlegget som Varem valgte å dele med sine 500 venner på Facebook tirsdag. I innlegget la hun ved en tekst som hun anonymt publiserte på et treningsnettsted i 2010. Responsen på åpenheten til 21-åringen har vært enorm.
– Jeg satt hjemme på jenterommet i Namsos da jeg skrev denne teksten. Det fungerte som terapi. Jeg fikk satt ord på følelser som hadde tæret på meg i lang, lang tid.
I skrivende stund har nærmere 250 personer uttrykt sin støtte.
«Du e utrolig sterk Kristin!»
«Respekt Kristin!!! Du har så my å vær stolt av!!»
«I think that yours story can help someone!»
– Det var overveldende. Men veldig godt. Jeg håper at jeg gjennom å fortelle hvordan jeg hadde det, hvordan jeg ble frisk og hvordan jeg taklet tida etterpå kan hjelpe andre i Namsos og Namdalen til å innse at de trenger hjelp. Jeg vet det er mange som sliter med det samme som jeg har gjort, sier hun.
Vi skrur tida tilbake. Til ei tid da hun ikke smilte. Til tida hvor Kristin var et stort talent i håndball. Hun valgte å flytte til Levanger for å kombinere satsinga si med skolegang. Det var i denne perioden hun fikk anoreksi.
Hun var nær en plass på ungdomslandslaget til Norge. Med det økte forventningene til seg selv og egne prestasjoner. Håndballsatsinga kombinert med å bli utstøtt av vennegjengen mener hun var det som førte til sykdomsutbruddet.
– Jeg ble veldig fokusert på at jeg ikke var god nok, at jeg måtte gjøre noe med det. Da fant jeg ut at jeg måtte miste noen kilo for å yte bedre på banen. Det skulle jeg aldri ha gjort. Jeg følte meg i tillegg veldig ensom på den tida, sier hun.
Kiloene raste av. Hun spiste lite – og alt hun skulle spise måtte være «ren mat». Det ble ei besettelse. Til slutt gikk det så langt at både lagvenninner og trenere på Levanger ble bekymret.
– På den tida forsto jeg ikke at jeg hadde et problem. Jeg så det rett og slett ikke. Jeg var blind. Vendepunktet kom på en trening, hvor hovedtreneren tok meg ut av treninga og sa; «Kristin, vi er bekymret over vekta di. Kanskje du burde prat med noen som kan hjelpe deg?». Jeg knakk sammen innvending og innså det selv for første gang. Jeg hadde anoreksi.
Flyttet heim til mor og far
Etter seks måneder i Levanger flyttet hun heim til mor og far.
– Familieforholdet ble satt på prøve. Det er det verste med sykdommen – den smerten jeg påførte familien min.
Hun følte at hun ikke forsto familien sin – og visa versa. Det ble mange høylytte diskusjoner.
– Jeg var i min egen verden. Jeg hadde rett, de tok feil. De ville bare hjelpe, men jeg slapp ingen inn. Absolutt ingen.
Da hun endelig forsto at hun måtte selv ta tak for å bli frisk, oppsøkte hun psykolog – det ble redninga.
– Jeg følte at hun forsto meg. Timene ble en slags ventil for alle følelsene jeg satt inne med. Det var veldig godt at noen endelig forsto, sier Varem.
I over ett år gikk hun til psykolog. Da var hun frisk nok til å ta livet sitt tilbake.
– Er du redd for å falle tilbake? Er du redd for å bli syk igjen?
– Nei, svarer hun kontant uten en anelse tvil i stemmen.
– Det er helt utenkelig. Nå ser jeg hvordan jeg hadde det den gang – og hvordan jeg har det nå. Jeg vil ikke tilbake dit, og jeg er sta nok til å klare det, sier hun og smiler bredt.
– Hva vil du si til de som leser dette som selv har anoreksi eller kjenner noen som har det?
– Det finnes nok ingen fasitsvar. Men det som ble redninga for meg var at jeg rett og slett forsto det selv. Jeg skjønte at «nå Kristin, nå må du skaffe hjelp». Jeg følte ikke det var vanskelig å ta det steget å gå til psykolog, det handlet om livet mitt. Det viktigste man har.