Beaiwas imponerte på Folkets hus med en sorgmunter fore stilling om identitet.
«Mitt hjem er i mitt hjerte» har en var, til tider sår tone om mange len på respekt. Blandingen av joik, argentinsk musikk og de poetiske tekstene, skrevet av Veronica Salinas, blan der uttrykk på en universell måte. Identitet, tilhørighet, ulike verde ner, men samme utspring. Dette var en stor, men liten forestilling i den store sammenhengen.
Urfolksverdi Hva har livet til en indianer fra jungelen i nordlige strøk av Argentina, men som har vokst opp i storbyen Buenos Aires, med forholdene på vidda å gjøre? Det vil kanskje mange spørre seg.
Indianeren, som er Veronica Sali nas og samen, Inga Juuso, har beg ge fått vite at de ikke har samme verdi. Menneskene som bestem mer har makt og klassifiseringen er gjengs for urfolk og gjelder over hele verden.
Veronica Salinas og Inga Juuso er skuespillere i denne lille perlen av en forestilling. Den ledsages av Per Einar Watles gitarspill, for øvrig svært lite påtrengende. Forestillin gen er for det meste på norsk, litt på spansk og noen ord på samisk. Det er teatersjefen seiv, Haukur J. Gunnarsson som har hatt regien og forestillingen står til terning kast 5 pluss.
Undring Hvor mange båter har en ap pelsin? Kan man reise med en appelsinbåt? En appelsin har så mange båter som planten har fruktknuter for den ene blomsten og bladene. Kan en appelsinbåt seile?
Med disse uutgmnnelige spørs målene åpnet Veronica Salinas forestillingen og fortalte om som rene hos bestemor i jungelen i nord, mens livet i storbyen var an nerledes. Der de murgrå veggene i farens elektronikkverksted ikke ga særlig rom for utfoldelse, seiv om man måtte gå gjennom huset livligste rom, kjøkkenet før man kom dit.
Bruker man sko i storbyen?
Hos bestemor gikk de barbeint, kjente hønsemøkka gli opp mel lom tærne og brukte 14 dager på å herde føttene hver sommer.