Hvor er sjarmen og de gode låtene? | ABC Nyheter
Hvor er sjarmen og de gode låtene?
7. sep. 2006 12:44 – Oppdatert 7. sep. 2006 12:44
De livlige svenskene i David & The Citizens har på sitt nye album mistet sine gode låter, og dermed mye av sin sjarm.
Svenskpop-bandet David & The Citizens har fått en stor stjerne i hjemlandet etter utgivelsene av «For All Happy Endings» (2002) og «Until the Sadness Is Gone» (2003). Grammy-nominasjon, gullplate og flust med spillejobber på festivaler og begivenheter rundt om i landet er kun noe av det suksessen har manifestert seg i. Deres glade og triste powerpop har også sikret dem mange skandinaviske venner de siste årene og her til lands har de fleste store byene fått gleden av deres besøk.
Deres debutskive fra 2002 hadde etter min mening internasjonal slagkraft, men det er selvsagt ikke nok bare med gode låter og store ambisjoner for å slå gjennom ute i den store verden.
Forretningsmessig dyktighet og ikke minst en god porsjon flaks må også til, og selv om gruppen har turnert heftig i Europa de siste årene, er nok fremdeles bandet relativt ukjente utenfor Skandinavia.
Gjennom å signere på den turne-orienterte labelen Bad Taste Records ytrer bandet derimot ønske om å utvide sin konsertvirksomhet til enda nye territorier
Bandet har på «Stop The Tape! Stop The Tape!» valgt en noe annen taktikk en tidligere. Dette viser seg gjennom mindre bruk av akustiske gitar og komposisjonen av et nesten hel-elektrisk og mer komplekst lydbilde med flere inkluderende elementer.
De helt grunnleggende ingrediensene i gruppens låtsausing forblir derimot mye som tidligere; det går fortsatt mye i skranglete gitarer, trompet, orgel/piano, en aktiv rytmebesetning og tekster trygt plassert i happy/sad-sjangeren.
Malmö-gruppens mest markante skikkelse i så måte er 30-årige David Fridlund, som i tillegg til å være bandets gründer, er den som skriver og synger på alle låtene. Fridlund er en entusiastisk vokalist som er tilstedeværende i fremgrunnen hele platen gjennom, enten i nedtonet og nasal form eller med vrengt hyling og skrål på de hurtigste låtene.
Liker du David & The Citizens er det godt mulig du også kan like:
- Professor Pez
Mye av det samme som tidligere altså, men en ting har definitivt forandret seg. For hvor har det egentlig blitt av de fantastiske låtene? Deres to foregående skiver formelig rant over av tidløst sukkertøy, men på denne er det få slike søtsaker.
Jeg må nok kjedelig meddele at flere av sporene på platen høres ut som middelmådige The Hives-kloninger, eventuelt en hvilken som helst amerikansk gruppe med collegepop-punk på menyen.
Ikke at nivået er så horribelt ille, men alarmen for «hørt det før» går gjentatte ganger av i mitt hode. Bandets karakter som bærere av smånaiv og lettfattelig pop har på en måte forsvunnet til fordel for mer kraft og ukledelig seriøsitet.
Hold an, alt kan vel ikke være så ille? Nei, det stemmer. Både «A Heart & The Love For A Band» og «A 1000 Question For You» innehar noen kvaliteter som minner oss på at David & The Citizens fremdeles er et band som evner å komponere de mest fortryllende melodier.
Resten av platen derimot synker ned i kvikksanden av ytterst middelmådighet, noe som utvilsomt er en dårlig idé om man går med drømmer om en større verdensturne.
Skribenten fortviler
Til slutt vil jeg også si at det er overhodet ingen grunn til å dele låtene opp i 89 deler på mellom 20 og 40 sekunder hver. Selv om man KAN det. Dette fører kun til irritasjon og mindre velvilje mot artisten. Samt det totale rot når man ønsker å legge CD-en inn på dataen og senere på Mp3-spilleren.