Fra tid til annen avsløres «lukkede nettverk» som prøver å påvirke i den norske politiske andedam. Da kommer pressen med et unisont krav om åpenhet, som seg hør og bør i et demokrati. Vi forlanger å kikke både den formelle og uformelle makta i kortene. Saker skal ikke avgjøres på kammerset.
Det er ingen tilsvarende ryggmargsrefleks med krav om å kikke den internasjonale makta i kortene. Den som påstår det finnes lukkede nettverk som utøver makt på internasjonalt nivå, risikerer å bli stemplet som formidler av sykelige og skadelige konspirasjonsteorier.
Jeg har først nå på etterskudd lest boka «Makten bak makten» av Per Aslak Ertresvåg, og på nettet anmeldelser og debatt. Det forundrer meg at mange tar avstand fra ting som ikke står i boka, samtidig som de unnlater å ta hovedpoenget på alvor: Skjulte nettverk som utøver makt på internasjonalt nivå.
«Makten bak makten» hevder at det finnes en mektig finanselite som vil skape verden i sitt bilde, og legger under seg mer og mer av fellesskapets verdier, i gråsona mellom politikk og økonomi. Dette lyder faktisk logisk. Når en vannverkssjef på Romerike kan tappe lokale felleskasser, må vi regne med tilsvarende grådighet på internasjonalt plan, og med helt andre midler til rådighet.
Hva slags verden er det vi lever i? Og hvem ønsker at den skal se slik ut? Hvem ønsker at utviklingsland skal bli plyndret for genetiske ressurser og andre naturrikdommer, og at norske lokalsamfunn skal miste råderetten over vannkraft og matproduksjon? Skjer det som ledd i en plan, til en pengemakt som sitter på toppen og trekker i tråder? Eller blir det bare slik?
Det er faktisk ingen konspirasjon å hevde at verdens rikdom samles på stadig færre hender, eller at WTO, Verdensbanken og det internasjonale pengefondet har ryggtak på verdens økonomi. Globalisert markedsmakt er ingen naturlov. Hvem ser seg tjent med den?
Det er riktignok en del utrolige påstander i boka. For eksempel at den maktgruppen som står bak globaliseringen, har som ett av sine mål å redusere verdens befolkning dramatisk, gjennom krig, sult og spredning av smittsomme, dødelige bakterier og virus. Kanskje er dette rent oppspinn. Men i historisk perspektiv overgår menneskets utspekulerte brutalitet all fantasi. Hvilken garanti har vi for at denne utspekulertheten er blitt mindre? I stedet for å le av påstandene, bør vi forlange kunnskap.
Ertresvåg har samlet kunnskap fra forfattere som på ulike måter er kommet i kontakt med den skjulte makta, og har avslørt det de mener å ha sett konturene av innen finans- og forretningsliv, politikk og administrasjon, CIA og andre etterretningsorganisasjoner, det medisinske establishment, og andre steder. Han tar selv forbehold om høy «utenkelighetsfaktor». Hadde han ikke fra før vært kjent som en grundig, solid og respektert journalist, ville boka neppe blitt omtalt i det hele tatt.
Som han selv sier er boka mer en utvidet katalog, kortversjonen av over 30000 leste sider. Den som undres, kan gå videre til kildene. Mye er kjent fra før. Som det at mange tidligere naziforbrytere slapp unna og skapte seg nye karrierer i andre land, først og fremst USA. Det er umulig for eb vanlig leser å vite om det stemmer at tyske leger som unnslapp rettsoppgjøret, bidro til å utvikle AIDS-viruset i amerikanske laboratorier. Men når bøker om dette temaet blir forbudt i USA og Canada, er det i seg selv grunn til å bli mistenksom.
Det er også tankevekkende å lese om skjebnen til kreftforskere som ikke innordner seg det medisinsk-farmasøytiske hierarki. Er metoder for virksom behandling av kreft blitt direkte fysisk fornektet, for at de som tjener store penger på dagens behandlingsformer skal få ha sin profitt i fred?
Maktens historie har mange kapitler. Det er vanskelig å vite om de ulike maktsirklene er deler av et enda mektigere nettverk. Men det er ingen tvil om at makta rår, og at den som ikke innordner seg, fort havner i kulden. Det gjelder enten makta er stor eller liten.
Vi er flinke til å dra kjensel på den lille makta, og identifisere hersketeknikker. I demokratiets navn burde vi bli tilsvarende på vakt når det gjelder å avsløre hersketeknikker i det store spillet. Hvem har interesse av å holde en skinnkonflikt gående, for å avlede oppmerksomheten fra noe annet? Splitt og hersk har alltid vært effektivt. Hvem har for eksempel interesse av å sabotere fredsforsøk rundt omkring i verden? Krig har som kjent alltid økt finanselitens formuer.
Verden er ikke nødvendigvis slik den ser ut ved første øyekast på en nyhetssending. Selv om bare en tiendedel av det som kommer fram i «Makten bak makten» skulle være riktig, bør det skjerpe årvåkenheten for spillet bak spillet, for maktens mønster og vesen. Og det eneste som hjelper, her som mot den lille makta, er åpenhet, innsyn og motmakt.