Retrospektivt Archives
Blog forside
Hvem er vi
Kontakt os
Vælg en side
Kold krig og Kouros: 12″erens guldalder
af Anders K. Sørensen | okt 8, 2014 | 1980'erne, Anglofili, Bloggers By Choice, Disco, Lister, Pop, Remix, Retrospektivt
1970'erne havde Puch Maxien, og 80'erne fik maxisinglen. Læs en personlig kærlighedserklæring til 12"-erens guldalder – og et bud på alle tiders bedste maxisingle. For 30 år siden lancerede Radio Roskilde en særlig hitliste for maxisingler – baseret på salget i pladeforretningen Mariann i Ringstedgade. Listen blev fra sensommeren 1984 sendt hver onsdag kl. 15, og i en forstad til Roskilde sad jeg klar til at få listen serveret og lytte til de udvidede, remixede versioner af tidens største hits. Jeg kunne lige nå at høre de fem lange numre på listen, inden jeg skulle cykle til fodboldtræning, hvor jeg skulle være kl. 16. Der var ikke meget udskiftning på maxihitlisten fra uge til uge – måske fordi salget af 12"-singler trods alt var begrænset i den søvnige domkirkeby? Når jeg tænker tilbage på de onsdagseftermiddage for tre årtier siden, mindes jeg faktisk primært at have hørt remixede udgaver af Fridas (brunetten fra ABBA) helt igennem forfærdelige 1984-single 'Shine' og en lige så skrækkelig coverversion af 'Stairway To Heaven' med et "band" ved navn Far Corporation. Og så var der lige én hitlistetopper, der skilte sig ud; et sublimt bud på, hvad det udvidede 12″-singleformat kunne: Frankie Goes To Hollywood med 'Two Tribes'. Frankie Goes To Hollywood var i høj grad producer og konceptmager Trevor Horns projekt, bygget op omkring forsanger Holly Johnson og danser/sanger Paul Rutherford. Her fik Trevor Horn lov til at køre sit musikalske projekt helt ud – med en produktion, der var pompøs, syntetisk, sexet og provokerende. Et perfekt act til Horns nye pladeselskab ZTT. Maxisingle-udgaven af 'Two Tribes' – som fik undertitlen Annihilation –...
Godt brugt
af Søren McGuire | jun 26, 2014 | 1990'erne, Country, En god sang, Folk, Portræt, Retrospektivt
Når man har kørt i 5-10 minutter i min stationcar – et ordentligt skur af en Citroén c5'er fra 2005 –  begynder der at lugte af diesel i kabinen. Stanken tiltager i nogenlunde takt med omdrejningerne, indtil du på et tidspunkt bliver så ør i hovedet af dampene og ungernes klager over svimmelhed på bagsædet, at du kører den tilbage i garagen og tager cyklen i stedet. Der er et eller andet med diesel-dyserne og flammeskiverne, der ikke er helt tætte, og der findes tilsyneladende ikke den automekaniker på eller omkring Amager, der evner at reparere lortet, så det kan køre mere end to dage uden at sende giftige udstødningsdampe op gennem gulvet igen. Alene det seneste halve år har jeg smidt små 20.000 kroner i den, og hvis det ikke var fordi konen og jeg stadig skylder små 60.000 på billånet, havde jeg for længst kørt den i Øresund. Den er stor, grim, kluntet og råber "se mig, jeg tog min svigerfar med ud og købe bil!" over alt, den bevæger sit kluntede, hydrauliske korpus. Den ene hjulkapsel er long gone, jydekrogen sidder så skævt, at der ikke længere er nogen elektronisk forbindelse mellem bil og trailer (jeg kom til at bakke op i et cykelstativ foran min søns skole), og ungerne har efterhånden proppet så mange mønter, flødekarameller og bussemænd ind i cd-afspilleren, at jeg ikke kan spille mine cd'er i den længere. Nå ja, og knappen til radioen er også røget af, hvilket gør det umuligt at høre andet end Nova.fm. Det er med andre ord noget gammelt lort, og der går ikke én...
Lyden af den alternative countrys desperate dødsrallen
af Søren McGuire | jun 20, 2013 | 1990'erne, 2000'erne, 2010'erne, Country, Nekrolog, Retrospektivt
Jeg hader Wilco og vil efterhånden hellere glo på mit græs gro end at høre Lucinda Williams. Her er årsagerne … Townes Van Zandt sagde en gang, at der kun findes to slags musik – blues og zip-a-dee-doo-dah. Men hvis du slår op i AllMusic Guide's store guide til country, bliver du mødt af cirka 27 forskellige country-subgenre-definitioner, fra western swing og jugband til honky tonk og New Nashville. Mest imponerende – og forvirrende – er dog guidens gennemgang af forskellene mellem alternativ country, country rock, alternativ country rock, No Depression, Insurgent country og americana. Her synes de tydeligste forskelle at være, om du er født i en Stetson-hat eller et par slidte Converse, og det bliver ikke mindre uoverskueligt af, at alle disse genrer mere eller mindre bare handler om at spille country på en anden måde end de gør i Nashville. Og gerne med lidt ekstra knald på Fenderen, du ved. Uanset hvad i alverden du kalder det, var den alternative country uhyre populær op gennem 90'erne og en god halvdel af 00'erne. I hvert fald hos mig, Finn P Madsen og størstedelen af Uncuts læsere. Ikke fordi den var nogen ny størrelse – Nashville har haft sine rebeller i og uden for bymurene siden Oklahomas tørke- og Depression-ramte bønder tog mod Bakersfield i Vest i stedet for Tennessee i Øst tilbage i 30'erne – men fordi den linedance-liderlige kommercielle countrymusik groft sagt var noget lort i det meste af 90'erne (looking in your direction here, Garth Brooks), og dermed ikke havde meget at byde på for de af os, der sidestiller countryens linedance-feber med black metallens...
Kongen af persiennerock
af Anders K. Sørensen | jun 7, 2013 | 1980'erne, 2010'erne, Pop, Retrospektivt, Rock
I onsdags gav 63-årige Rick Springfield den op for en selektiv skare af dedikerede fans i Amager Bio. Og det var en eksklusiv klike, der ankom til Øresundsvej iført slidte, ærmeløse Springfield t-shirts. Den australske rockveteran er nemlig ikke just allemandseje i Danmark, hvor han mest er kendt for sine tv-roller som en sex- og cokehungrende pasticheudgave af sig selv i 'Californication' og den (næsten lige så karikerede) overlæge Dr. Noah Drake i 'General Hospital'. Springfield er dog langt mere end end en guitar-, pik- og stetoskopsvingende B-skuespiller. Han er kongen af den selvhøjtidelige, superiscenesatte og trutmundsmutte 80'er-genre, der kan kaldes persiennerock. Persienner, dette fine, solskærmende vinduessystem, har nemlig kastet sine dramatiske, stribede skygger på adskillige musikvideoer og idolbilleder af Springfield – og hans overvejende nordamerikanske rockkolleger og one-hit-wonders fra de tidlige 80'erne. Navne som John Waite, Cutting Crew, Corey Hart og Mr. Mister. Musikalsk var der tale om opulent, højloftet og forfængelig poprock med brede guitarakkorder, STOR trommelyd og ofte synthesizers i asscendanten. Persiennerocken lå således lunt på FM-båndet et sted midt mellem 80'ernes gedigne landevejsrock fra folk som Bryan Adams, Bon Jovi og selveste Bruce Springsten – og på den anden side den kuldslåede, visuelt bevidste new wave, der jo i USA (i modsætning til i UK/Europa) meget længe var en fælles betegnelse for "al ny musik med overvejende brug af synthesizers fremført af kunstnere med skøre frisurer" som fx A Flock of Seagulls, DEVO og Te Cars. Persiennerockens patosfyldte tekstunivers handlede ikke sjældent om at være et natdyr i storbyjunglen; en mand, der ofte i musikvideoerne blev fremstillet som indespærret, frustreret og mut – mens han fx betragtende eks-kærestens sorgløse natteliv gennem let...
My Oklahoma Home Has Blown Away! – 11 sange om USAs stærkeste stat
af Søren McGuire | maj 21, 2013 | Bluegrass, Country, Ikke kategoriseret, Lister, Playlister, Retrospektivt
At forsøge at finde de bedste countrysange om Oklahoma, er som at finde de bedste countrysange om kærlighed, whisky eller sure kællinger ved navn Mary – det er en tilsyneladende uudtømmelig brønd, en liste af sange, der er omtrent så lang som Route 66, der indtil midten af 80'erne skar direkte igennem staten nordøst for Texas. Og lige som Texas og Tennessee, har Oklahoma sin helt egen stolte musiktradition. Der er 1920'ernes folk-ballader om de Depressions-ramte bønder, der flygtede mod vest, så langt væk fra statens sandstorme som muligt, der er Bob Wills Western Swing-lyd – country med sus i skørterne, og de seneste 20 års Red Dirt country, som staten deler med Texas. Oklahoma har sågar sine officielle folk- og countrysange, såvel som deres egen officielle rocksang (Flaming Lips' "Do You Realize", naturligvis), lige som listen af musikere fra Oklahoma tæller navne som J.J Cale, Bob Wills, Woody Guthrie, John Fullbright, Toby Keith, Wanda Jackson, Tom Paxton, Blake Shelton og en helvedes masse andre. Men Oklahoma er også andet end country og folk. Staten ligger pladask lige midt i den såkaldte Tornado Alley, et område, der strækker sig fra det nordlige Texas i syd til det sydlige South Dakota i nord. Og ingen stat er lige så plaget af tornadoer som Oklahoma. Mandag aften gik det ud over byen Moore, der mere eller mindre blev jævnet med jorden. Men musikken, den kan ingen jævne med jorden, så derfor har jeg samlet en håndfuld sange om Oklahoma. Der er heldigvis mange flere, hvor de kommer fra. Måske kommer der også en liste med de bedste sange om tornadoer, men...
A Good Year For Te Roses, men en temmelig dårlig dag for countrymusikken
af Søren McGuire | apr 26, 2013 | 1960'erne, 1970'erne, 1980'erne, 2010'erne, Country, Nekrolog, Nyheder, Portræt, Retrospektivt
"No Show" George Jones har misset sin sidste koncert, sunget sin sidste countryballade og hentet sin sidste flaske sprut på havetraktoren. McGuire tegner et kort portræt af Nashvilles største stemme, der døde i morges.   George Jones forlod denne verden i morges. På et hospital i Nashville, 81 år gammel, med familien ved sin side. At han overhovedet nåede så langt i livet, har uden tvivl været en overraskelse for de fleste af dem, der oplevede ham bare på nært hold i 60'erne og 70'erne. At George skulle se den anden side af pensionen, er et mirakel – lige som hans musik. George Jones startede sin karriere som honky tonk sanger i Texas. Frisuren, der stammede fra årene i hæren, matchede det insisterende blik med de fantastiske øjne, der var så blå som smilet var bredt og hvidt. George Jones' første image var som en skør, vild og uforudsigelig rockabilly-musiker med det ene ben i country og det andet i rock n'roll. Han optrådte med Elvis, talte Chuck Berry og Jerry Lee Lewis blandt sine venner, men hitsinglerne kom kun sporadisk. Selv om George Jones senere skulle lære mestre de bløde balladerne bedre end nogen anden, var han i 50'erne og starten af 60'erne for rå til Nashville.   Men trods sin baggrund som honky tonk sanger, var George Jones ikke en outlaw som Waylon, Willie eller Johnny, eller en rebel som Buck Owens, Merle Haggard og Lefty Frizell fra Bakersfield i Californien. Og det gjorde livet nemmere som countrystjerne. Der var aldrig noget opgør med Nashville og musikindustrien, aldrig noget udtalt behov for at gøre andet end hvad...
I Ain't Ever Satisfied – De 10 vigtigste Steve Earle sange. Del 2
af Søren McGuire | apr 17, 2013 | 1980'erne, 1990'erne, 2000'erne, 2010'erne, Albummer, Bluegrass, Country, Folk, Musikvideoer, Portræt, Retrospektivt
Talebanere! Te Pogues! Townes! En fuckin dj! I anledning af Steve Earles nye album Te Low Highway, er vi nået til anden og sidste del af vores liste over de 10 vigtigste Steve Earle sange. 5. "John Walker's Blues" (fra Jerusalem, 2002) Der er mange ting, der kan slå en musikkarriere ihjel – eller i det mindste skubbe den i den gale retning for en stund. Gift dig med din 13-årige kusine, meddel pressen, at du er mere populær end Jesus (eller Te Beatles), giv din kæreste en ordentlig røvfuld på vej til Grammy Showet, eller skriv en sang, der forsøger at forklare, hvorfor en ellers ganske almindelig amerikaner beslutter sig for at slutte sig til Taleban-styrkerne i Afghanistan. Helt så galt går det dog ikke for Steve Earle, da han udgiver sangen John Walker's Blues i 2002. Der er for det første ikke nogen nævneværdig kommerciel karriere at slå ihjel, og for det andet er sangen en del af den hastigt tiltagende socialistiske countrysangers første egentlige politiske konceptalbum, Jerusalem. Ganske vist har der været politiske indslag på de fleste forrige plader, men nu ligner det en regulær krigserklæring mod Bush og co fra den reaktionære Earle. John Walker's Blues kunne ikke have åbnet ballet bedre. Sangen handler om amerikaneren John Walker Lind, der som 16-årig konverterede til Islam og rejste til Yemen, hvor han senere slutter sig til Talebans styrker, og den skaber gevaldigt med røre i den amerikanske andedam, hvor især den konservative del af mediebillet (altid den konservative) reagerer med vrede og afsky. Steve Earle skriver sangen, da han ser tv-billederne af en tilfangetagen, udsultet ung...
Hey! Teachers! 10 sange på kanten af konflikten
af Niels Fez Pedersen | mar 23, 2013 | Lister, Musikvideoer, Retrospektivt
Skolen har spillet en stor rolle i rockhistorien. Ikke nødvendigvis på en god måde. Skolen er i rockens mytologi ofte stedet, hvor musik spredes, bands opstår, guitarer gribes, autoriteter siges i mod og musiksmag dannes. Det er noget med smøger bag cykelskuret, mobning, kliker, os mod dem, mig mod verden. Og omvendt. På kanten af den største skolekonflikt i nyere tid kommer her 10 sange om skoler, inspektører, elever, klasseværelser, lektier, abefester og lærere, der er så sexede, at de kun kan være udtænkt af bumsede teenagedrenge med den ene hånd på guitaren og den anden … (du ved, hvad jeg mener – du har også gået i skole).   Skoledrenge/pige-fantasier: Van Halen: Hot For Teacher (1984)   Abba: When I Kissed Te Teacher (1976)   Te Police: Don't Stand So Close To Me (1980)   Alice Babs: Swing It, Magistern (1940)   Disciplin, opdragelse, spørgsmål, oprør: Pink Floyd: Another Brick In Te Wall (album 1979/film 1982)   Pet Shop Boys: Hey Headmaster (1993)   Crosby, Stills & Nash:  Teach Your Children  (1970)   Extrabreit: Hurra, Hurra, die Schule Brennt (1982)   Skolefest: Te Ramones: Rock'n'roll High School (1979)   Nostalgi – eller evigt had: Steely Dan: My Old School (1973)   Lockout-bonus: Alice Cooper: School's Out (1972)  ...
Det bedste siden Scary Monsters er forbandet godt.
af Nikolaj Steen Møller | mar 22, 2013 | Playlister, Retrospektivt
Den bedste linje i nogen anmeldelse af David Bowies Te Next Day? Denne: So this is what it's like to be astonished by a new David Bowie album. Som allerede nævnt i anmeldelsen af pladen er det lidt besværligt, at sangeren, man forguder, har udgivet alle sine anerkendte mesterværker allerede. Og at linjen "bedste album siden Scary Monsters" hænger om halsen på selv fremragende plader, der kommer. Det er sådan en floskel. Selvfølgelig har manden sat standarden umenneskeligt højt fra 1971 til 1980. Men siden da har selv de mest umulige perioder kastet musik af sig, som alle andre havde været stolte af. Så her er Bowies 10 Bedste Siden Scary Monsters, og det er ret pokkers godt i sig selv. 10. Bring Me te Disco King fra Reality, 2003 Det meste af et årti gik man og troede, at dette var finalen på den sidste David Bowie-plade nogensinde – og den havde været en prægtig finale. "You promised me te ending would be clear", og den var alt andet: Et mørkt, kryptisk drama på tæt på de otte minutter, båret af Mike Garsons klaver, med flashbacks der kunne tyde på, at de bliver sunget af en gammel fyr, der har oplevet det meste og nu er klar til at betale prisen – "soon there'll be nothing left of me". En fyr … som ham selv? Ti år senere viste det sig så, at det naturligvis var for naivt at tro, vi var ovre i en selvbiografi. Det var endnu et smukt skuespil. 9. Ricochet fra Let's Dance, 1983 Jeg sætter altid gerne tid af til at forsvare Let's Dance, der har fået et uheldigt ry af en...
Blå mandag – en klassiker fylder 30
af Jesper Nykjær Knudsen | mar 10, 2013 | 1980'erne, Disco, Elektronisk, En god sang, Pop, Retrospektivt, Rock
Den burde aldrig være blevet et hit. Og angiveligt kostede det New Order mange penge, at den faktisk blev det. I denne uge rundede den udødelige "Blue Monday" 30 år – stadig uden synlige musikalske rynker.   Det må være musikhistoriens mest genkendelige stortrommeslag. Helt præcist elleve af slagsen. For selvom de slår sig vej ud gennem højttaleren i ensom majestæt, helt uden andre lyde omkrig sig, har man ikke brug for mere. Tre sekunder af deres skudsalveagtige stampen , og man er ikke i tvivl om, at det er New Orders udødelige "Blue Monday", der er sat i gang. At kalde Manchester-bandets gennembrudssingle for et af musikhistoriens største og mest ikoniske numre er ingen overdrivelse. Den bryder stort set alle regler for, hvad der skaber et hit. Dens lyd er tydeligt forankret i de 80'ere, den blev til i, og alligevel har den en forunderlig tidløshed over sig. Og så er den først og fremmest et mesterligt møde mellem indierockens grynede stemninger og dansemusikkens umiddelbare kropslighed, som skulle danne skole for en lang række bands sidenhen. En klassiker, simpelthen. "Blue Monday" udkom i marts 1983, knap tre år efter at Bernard Sumner, Peter Hook og Stephen Morris havde fået deres verden slået itu. Da Ian Curtis valgte at afslutte sit sygdomsforpestede liv for enden af et reb i sin dagligstue i Macclesfield, indskrev han sig blandt rockhistoriens unge døde. Men han gjorde også ende på Joy Division, netop som kvartettens frostsprængte sange og isblå lydbilleder var ved at vinde et stort publikum. Sumner, Hook og Morris havde ikke alene mistet en ven, de havde også mistet deres forsanger...
« Gamle poster
Søg efter:
Nye indlæg
Forårstegn fra Newcastle 3. marts 2017
Månedsrapporten: Februar 2017 1. marts 2017
Flaming Lips – verdensmestre i bandbilleder? 17. januar 2017
Hvor blev coverhittet af? 3. januar 2017
Blogchoices #1: Sandmen, Raveonettes og Electric Guitars rocker nytåret ind 2. januar 2017
Årets plader 2016: David Bowie og de andre 1. januar 2017
Bowiekalenderen 29. december 2016
Kysser pophimlen farvel – hvad er Lars H.U.G.'s bedste sange? 6. november 2016
En Nottingham-playliste til Bendtner 20. oktober 2016
Sådan åbner man en pladebutik 30. september 2016
Plaget sjæl har fået et kram 2. august 2016
Soul man – 11 beviser på, at 2016 er et godt år for soulmusikken 15. juli 2016
10 grunde til at holde med Wales 6. juli 2016
#RF16: Snapshots, strøtanker og eurekamomenter – lørdag 3. juli 2016
#RF16: Snapshots, strøtanker og eurekamomenter – fredag 2. juli 2016
Bloggerne på Twitter
Tweets fra https://twitter.com/musikbloggere/bloggers-by-choice
Tags
Arctic Monkeys Banks Beastie Boys Beatles Beck Beyonce Blur Bobby Womack Bob Dylan Bruce Springsteen Chromeo Daft Punk Damon Albarn David Bowie Disclosure Elvis Costello Father John Misty Future Islands IceAge Jack White Jason Isbell Kendrick Lamar Lana Del Rey Madonna Metallica MØ Neil Young Neneh Cherry New Order Nick Cave Pet Shop Boys Radiohead Raske Penge Rolling Stones Roskilde Festival Roxy Music Saint Etienne Savages Spids Nøgenhat Sturgill Simpson St Vincent Suede Tom Petty U2 White Stripes
Vælg kategori 1960'erne  (17) 1970'erne  (22) 1980'erne  (31) 1990'erne  (33) 2000'erne  (35) 2010'erne  (84) Albummer  (25) Anglofili  (12) Årets Bedste  (15) Blogchoices  (12) Bloggers By Choice  (20) BlogRoll  (1) Bluegrass  (18) Blues  (4) Bossa nova  (2) Collector's Corner  (11) Comebacks  (4) Country  (44) Covernumre  (5) Dansktop  (5) Derfor Elsker Jeg …  (15) Disco  (7) Dokumentation  (5) Døgnrapporten  (12) Dubstep  (1) Elektronisk  (17) En god sang  (10) Festivaler  (35) Filmmusik  (1) Fodboldsange  (11) Folk  (13) Foto  (2) Funk  (1) Garagerock  (2) Guide  (1) Heavy Metal  (2) Hiphop  (12) Hitlister  (1) House  (3) Ikke kategoriseret  (6) Interviews  (12) Jazz  (4) Koncertanmeldelser  (20) Koncerter  (39) Konkurrence  (1) Kvartalsregnskab  (1) Latin  (1) Lister  (51) Medier  (12) Musikfilm  (1) Musikquiz  (1) Musikvideoer  (8) Nekrolog  (16) Nyheder  (14) Pladeanmeldelser  (15) Pladebutikker  (10) Pladeselskaber  (2) Playlister  (46) Politik  (1) Pop  (45) Portræt  (18) Preview  (1) Punk  (2) quiz  (1) Rant  (7) Record Store Day  (6) Reggae  (5) Remix  (1) Retrospektivt  (29) RF13  (28) RF15  (9) RF16  (6) Rock  (62) Roskilde Festival  (103) Samples  (1) Ska  (1) Sommer  (4) Soul  (24) Spillesteder  (1) Sverige  (2) Tønder Festival  (5) Tracks  (11) UK Garage  (1) WebTjek  (19)
Vælg måned marts 2017  (2) januar 2017  (4) december 2016  (1) november 2016  (1) oktober 2016  (1) september 2016  (1) august 2016  (1) juli 2016  (5) juni 2016  (7) maj 2016  (2) april 2016  (3) marts 2016  (4) februar 2016  (1) januar 2016  (1) december 2015  (2) november 2015  (1) oktober 2015  (1) september 2015  (1) august 2015  (2) juli 2015  (8) juni 2015  (2) maj 2015  (2) april 2015  (3) marts 2015  (1) februar 2015  (3) januar 2015  (4) december 2014  (3) oktober 2014  (5) september 2014  (3) august 2014  (4) juli 2014  (18) juni 2014  (14) maj 2014  (3) april 2014  (9) marts 2014  (5) februar 2014  (3) januar 2014  (10) december 2013  (7) november 2013  (6) oktober 2013  (1) september 2013  (3) august 2013  (5) juli 2013  (28) juni 2013  (14) maj 2013  (10) april 2013  (16) marts 2013  (12) februar 2013  (13) januar 2013  (5) december 2012  (3) november 2012  (3) oktober 2012  (8) september 2012  (11) august 2012  (11) juli 2012  (41) juni 2012  (50) maj 2012  (35) april 2012  (2)
Copyright ©2017 Bloggers By Choice
All rights reserved
Bloggers By Choice