- Politikerne må se at det har konsekvenser når menneskerettighetene er tatt inn i lovverket vårt på et overordnet nivå, sier tidligere medlem av Den europeiske menneskerettighetskommisjonen, Gro Hillestad Thune. Nå vil hun ha en egen kommisjon for Norge. Hun slåss også for at innvandrerkvinnene skal bli hørt.
IKKE BARE PÅ PAPIRET: - I Strasbourg lærte jeg meg at menneskerettigheter er til for at de skal komme noen til nytte og ikke bare se fine ut på papiret, sier Gro Hillestad Thune.
- De femten årene i Strasbourg har preget mitt syn på menneskerettigheter. Jeg har fått et praktisk forhold til dem og ikke et teoretisk, slik som på universitetet, uttaler Gro Hillestad Thune. Den internasjonalt anerkjente menneskerettighetsadvokaten og -rådgiveren medgir at hun har et litt problematisk forhold til universitetet.
Hillestad Thune satt som norsk medlem av Den europeiske menneskerettighetskommisjonen fra 1984 til 1999. Siden 1989 har hun også hatt et tilholdssted på Norsk senter for menneskerettigheter (SMR) ved Universitetet i Oslo, de siste to årene ikke lenger som ansatt.
Oslo-jenta tok juridisk embetseksamen på UiO i 1967, med kriminologi som spesialfag. Den energiske og dyktige 24-åringen ble straks hanket inn av professor Anders Bratholm på Institutt for kriminologi og strafferett, ble hans vitenskapelige assistent i to år og var med på å lage en forskningsrapport om helerikriminalitet. Rapporten ble en bok, som siden skulle bli brukt i undervisningen. Samme høst, i 1969, fikk hun trillinger, noe som førte til to store begivenheter på instituttet.
- For første gang ble det drukket champagne på instituttet, og navnet mitt fikk stå foran Bratholms på omslaget av rapporten, selv om jeg kom etter ham i alfabetet, forteller hun. Men så hadde hun også gjort mesteparten av arbeidet.
Etter to år hjemme med trillingene startet Hillestad Thune som privatpraktiserende advokat. På 70-tallet påtok hun seg en rekke politiske verv for Arbeiderpartiet, både i kommunalpolitikken på Nesodden og i rikspolitikken. Hun var vara på Stortinget i en fireårsperiode og politisk sekretær i Handelsdepartementet 1974-76. Men hun la etter hvert politikken på hylla. Det var vanskelig å kombinere den med å være småbarnsmor. Som advokat har hun fortsatt å kjempe for de svakes rettigheter, blant annet for krigsseilerne, forbrukerne og pasientene, ikke minst de psykiatriske, for de utviklingshemmede og innvandrerkvinnene. I dag er hun dessuten nestleder i Personvernnemnda.
Hillestad Thune var medlem av Den europeiske menneskerettighetskommisjonen, som lå under Europarådet, fram til 1999. Kommisjonen, som hadde fungert som en førsteinstans og silt sakene til Den europeiske menneskerettighetsdomstolen, ble da nedlagt og oppgavene overført til domstolen, som ble styrket. I løpet av disse femten årene fikk hun mye innsikt i menneskerettighetsproblemene i Europa.
- Jeg tilbrakte 16-20 uker i året i kommisjonen. Arbeidsmengden økte voldsomt i disse årene. Det dreide seg om flere tusen saker i året. Vi avviste 95 prosent, men i de fleste av sakene vi sendte videre til domstolen, fikk saksøkeren medhold. Stadig flere klaget og restansene hopet seg opp, forteller hun.
- Mot Norge hadde vi kanskje tyve saker i året. Det beskjedne antallet sier mer om det lave kunnskapsnivået enn om menneskerettighetssituasjonen i Norge. Kunnskapsmangelen er et generelt problem og gjør seg gjeldende både hos myndigheter, dommere og praktiserende jurister. Det er krevende å skaffe seg tilstrekkelig kompetanse om menneskerettighetene.
- Jeg lærte om menneskerettigheter the practical way i løpet av tiden i kommisjonen. Det er nok hovedforskjellen mellom meg og akademia. Jeg lærte meg at menneskerettigheter er til for at de skal komme noen til nytte og ikke bare se fine ut på papiret. De angår ikke bare land i den tredje verden, sier Hillestad Thune.
Hun var en av dem som tok initiativet til å opprette en krigsforbryterdomstol for det tidligere Jugoslavia etter å ha deltatt i en observatørgruppe fra OSSE i området i 1993. I dag er hun med på å holde kurs for jurister på Balkan, i samarbeid med Norsk Folkehjelp. Året før kommisjonen ble nedlagt, utpekte den norske regjeringen (Bondevik I) Hanne Sophie Greve til å bli dommer i Den europeiske menneskerettighetsdomstolen og valgte dermed å forbigå Hillestad Thune, noe som vakte bestyrtelse i Strasbourg.
Norsk senter for menneskerettigheter er nasjonal institusjon for menneskerettigheter i tråd med FNs anbefalinger. Det innebærer at i tillegg til å forske på menneskerettigheter skal institusjonen undervise om menneskerettigheter, monitorere, eller overvåke, og ta imot og behandle klager om menneskerettighetsbrudd nasjonalt. Hillestad Thune hadde ønsket seg et mer aktivt senter når det gjelder det praktiske menneskerettighetsarbeidet. Men hun kunne også tenke seg at vi fikk en nasjonal menneskerettighetskommisjon, som kunne ta seg av påstander om menneskerettighetsbrudd i Norge på en grundigere måte.
- En slik kommisjon kunne informere publikum og offentlige myndigheter om de grenser menneskerettighetene setter for bruk av offentlig makt. Den bør også kunne gi rådgivning og enkel veiledning om menneskerettigheter, noe som er et sterkt ønske i Strasbourg. Kommisjonen burde dessuten kunne bestille forskningsrapporter fra det akademiske miljøet, legger hun til.
Men forslaget hennes har falt på stengrunn så langt, og hun har ikke fått noen respons fra verken Justisdepartementet eller andre myndigheter.
- Jeg føler meg litt som en tante Sofie her til lands. Staten har gode advokater i Norge, så vi trenger mer kompetanse på brukersiden, ikke minst jurister som kan gå i dialog med representanter for myndighetene, sier Hillestad Thune.
- Vi i Norge er villige til å gi mye makt til offentlige myndigheter, vi har dårlige antenner på inhabilitet og er ikke spesielt flinke til dette med prinsipiell tenkning. Kanskje skyldes det at vi er et lite land, hvor alle stoler på hverandre og tror at alt offentlige myndigheter gjør, er vel og bra. Murud-saken og vannverkssaken på Nedre Romerike viser at vi også er naive i forhold til muligheten for korrupsjon. Hvor er varslerne? Hvor er de som skal være bremseklosser mot korrupsjon? spør hun.
Hillestad Thune holder nå på å skrive en lærebok om menneskerettigheter for helsepersonell.
- Det mangler i dag læremidler. Menneskerettigheter er først og fremst ledernes ansvar, og de må ha kunnskap om menneskerettighetsloven og hva som er forbudt å gjøre mot pasienter. Mer praktisk opplæring og veiledning av personalet er også nødvendig, sier hun, og legger hovedansvaret hos politikerne.
- De må se at det har konsekvenser når menneskerettighetene er tatt inn i lovverket vårt på et overordnet nivå, sier hun med henvisning til menneskerettighetsloven av 1999.
- Vi presenterer oss ute i verden som en menneskerettighetsnasjon, men her hjemme er vi kommet sørgelig kort. Altfor mange avfeier norske menneskerettighetsproblemer med at problemene er større i andre land. Det er på tide at politikerne våre også tar ansvar for mennesker som utsettes for menneskerettighetsbrudd i Norge.
- Særlig i psykiatrien er det mye uproporsjonal bruk av makt. Pasientene får ofte ikke informasjon om hvorfor de blir tvangsinnlagt. Det har også Europarådets torturkomité påpekt, noe som er et brudd på Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, artikkel 5.2, understreker hun.
Hun synes at Norge tråkker rundt i litt for store sko når det gjelder menneskerettighetene.
- Mange utlendinger blir overrasket når de kommer hit, fordi de hadde trodd at Norge var et menneskerettslig paradis på jord. Den dårlige behandlingen begynner allerede på Gardermoen. Maktmisbruk finnes i alle land. Det spesielle med Norge er at vi i så liten grad problematiserer det og heller prøver å benekte og bortforklare det, sier menneskerettighetsadvokaten lett oppgitt.
En av Hillestad Thunes siste menneskerettighetsbragder er at hun fikk stoppet den foreslåtte loven om tvang mot demente. Hun trommet sammen en arbeidsgruppe på SMR, hvor flere av organisasjonene som arbeidet med å skrive høringsuttalelser, deltok.
- Vi benyttet rollespill, diskuterte i hvilke situasjoner tvang brukes og hva slags regler som ville kunne virke for å unngå uakseptabel tvang. Alle lærte noe nytt, fordi vi levde oss inn de praktiske situasjonene, hvor lovforslaget var tiltenkt brukt, forteller hun.
Hillestad Thune har også et stort engasjement for innvandrerkvinner, særlig de somaliske.
- Vi har en lite målrettet integreringspolitikk i Norge. Altfor mye styres ovenifra. Høringsrundene gir lite nyttig informasjon, så lenge ressurspersoner fra miljøene ikke trekkes inn mer aktivt. Livserfaring tillegges nesten ingen verdi. Pengene går stort sett til å lage handlingsplaner. Vi hadde trengt flere arenaer med mulighet for å få i stand idédugnader.
Som eksempel på den lite målrettede integreringspolitikken trekker hun fram loven som forbyr omskjæring. - Loven ble vedtatt i 1996, men det gikk lang tid før noen tenkte på å informere innvandrere som kommer fra de landene hvor omskjæring praktiseres om loven, sier hun.