For et år siden kunne jeg næsten hverken gå eller stå og blev indstillet til et genoptrænings ophold på Montebello i Spanien. Jeg var heldig og vil endnu engang takke Region Hovedstaden for dette fantastiske sted.
Før jeg tog Montebello havde jeg en fredag købt min første racercykel. Den bedste investering jeg har gjort til dato.
Siden jeg kom hjem sidst i oktober 16, har jeg cyklet næsten hver dag, næsten. Jeg har kombineret cykling med boksning, som er virkelig hårdt og jeg har viljen til at få det bedste ud af livet.
Jo, den anden dag mødte jeg en professionel behandler, som var så venlig, at fortælle mig, at jeg er kronisk uhelbredelig syg. Som så lige også ville sige til mig, at selv om det var lidt barsk, så er jeg ramt af en kronisk uhelbredelig sygdom, hvor der kun er en vej – og det NED, progressionen forsætter, uanset hvor meget jeg træner.
Jeg ved lige præcis hvordan det ender en dag, jeg bliver kvalt. Min Parkinson sidder nemlig også i halsen og på stemmen, men det kan man sagtens træne.
Men nu er det sådan at jeg har luret min Parkinson, at jeg med hård og tung træning med cykel, boksning med jernvilje og tro, håb og kærlighed, kan tilbagevise påstanden om der kun en vej, og det er IKKE ned.
Jeg er i mit livs topform og har et bedre funktionsniveau end i 2013. I oktober 16 fik jeg 12 piller hver dag, i dag får jeg 4 og ingen Levodopa.