Syv døgn med Annegrethe Rasmussen: Vi kan sove i flyvemaskinen - politiken.dk
journalist. Annegrethe Rasmussen bor med mand og fire børn i Washington, D.C. Pr-foto
Kultur 14. feb. 2016 kl. 20.26
http://politiken.dk/5621366
Mød journalisten, der efter beskyldninger om plagiat, blev fyret fra Information og Altinget.dk.
Dagen starter forfærdeligt. Jeg sover helt vildt over mig og vågner først klokken 10. På intet tidspunkt i den forgangne uge har jeg sovet mere end 2-3 timer, fordi jeg har været med til at lancere et nyt netmedie, POV International – POV står for Point of View. Et blogbåret medie, hvor skribenternes personlige stemmer skal stå stærkt.
Min mand er i London, børnene har levet af takeaway i dagevis. Jeg har sovet så længe, at jeg ikke når at køre min 10-årige søn til svømning. Svømmelæreren har lagt en besked, mens jeg sov, og spurgt, om vi allerede er rejst til Australien. Det gør vi nu først på fredag. Min søn er lykkelig, han kan ikke lide at gå til svømning. Og jeg ærgrer mig, fordi det, som alt andet herovre, er vanvittig dyrt. Til gengæld når både den 10-årige og den 17-årige til tennis senere.
Min yngste søn får besøg af to piger om eftermiddagen. Det er meget sjældent, drenge og piger ses i fritiden her. Det gør man bare ikke. Forældrene vil heller ikke have det. Men de skal lave et skoleprojekt om Thomas Edison.
Jeg laver næsten aldrig mad. Heldigvis kan vi hente mad af god kvalitet i en deli for enden af vejen. I dag er det burgere og øko-pommes frites. Og pistacieis og tiramisu. Arbejder hele aftenen og går alt for sent i seng.
Jeg sover længe igen. Huset ligner jeg ved ikke hvad, men jeg får ikke gjort det store ved det. Arbejder hele dagen med POV. I dag får vi thaimad. Sådan en ligger der nemlig også for enden af vejen. Jeg føler mig som Birgitte Nyborg i 'Borgen', der kan takeaway-menuen udenad på den lokale thairestaurant.
Står op med mine børn 6.30. Bruger morgenen på at skrive til POV's skribenter og redigere artikler. Om eftermiddagen er jeg downtown DC for at tale med folk tæt på den republikanske partiledelse. De er i panik over Donald Trumps og Ted Cruz' føringer og tror, at republikanerne vil tabe til demokraterne ved efterårets valg – uanset om det er Hillary Clinton eller Bernie Sanders.
Min gamle arbejdsplads Information lægger en undersøgelse ud på nettet om min journalistik. Jeg har ikke tid til at se ordentligt på den, men svarer på spørgsmål fra gamle læsere, der har holdt ved og nu er mine venner på Facebook. Jeg elsker mine læsere og har altid brugt meget tid på at kommunikere med dem.
Kører min 10-årige til noget meget amerikansk børnefitness, som han elsker. Vi snupper en aften til med takeaway. Jeg får sushi og tillader mig at åbne en flaske pink champagne. Både fordi Informations undersøgelse er ude og jeg nu kan lægge det bag mig. Og for at fejre, at det går godt med det nye medie. Senere kommer min mand hjem fra London med jetlag og går direkte i seng. Bruger selv hele natten på primærvalgsforberedelser og kommer først i seng kl. 5.
Lægger ud med at sove lidt for længe – bare et kvarter – og vækker først børnene 6.55. Det er en dårlig idé, for den gule skolebus holder udenfor kl. 7.26. Børnene når kun at få frugt – ingen kulhydrater.
Meget af dagen bruger jeg på at svare på spørgsmål dels om POV, dels om den undersøgelse, som Information har offentliggjort. Den kritiserer nogle artikler, jeg har skrevet for et par år siden, og selv om jeg er uenig i det meste, er der nogle bogomtaler, der generer mig, fordi jeg ikke har anført den rigtige kilde.
Er lidt trist i løbet af dagen, fordi der bliver trykt historier om mig, uden at jeg selv bliver kontaktet. Men senere på dagen lægger et af POV's nye medlemmer, stresseksperten Thomas Milsted, et brag af en historie ud, der bliver læst af over 40.000. Det gør mig i akut bedre humør, og jeg kører til Chipotle med ungerne for at fejre det med aftensmad. Om aftenen følger jeg primærvalget i New Hampshire og skriver en rigtig god artikel, der skal ud onsdag morgen. Den er først færdig kl. 5.40. Pyha.
Jeg forsøger at gå i seng igen, da jeg har sendt børnene af sted, men kan ikke falde i søvn. Der er for mange artikler, der skal læses, mails, der skal besvares, og huset ligner et bombekrater.
Min MacBook-skærm er krakeleret, og jeg går i panik over, om den kan holde til turen til Australien om nogle dage. Jeg kan ikke undvære den og tænker, om jeg bare skal overtrække mit kreditkort og købe en ny, mens jeg styrter rundt i Whole Foods, verdens bedste supermarked, som er en af de ting ved at bo i USA, jeg nyder mest. Jeg er gode venner med flere af de ansatte.
Jeg er ved at hjælpe en af dem i bagerafdelingen med at få en praktikplads. Han arbejder der for at finansiere sine it-studier. Hans forældre, der stammer fra Chile, har ikke råd til det.
Jeg doper mig med Xanax for at holde dødsangsten fra døren
Da jeg kommer hjem, gennemlæser jeg en blogpost fra vores nye kvinde i Frankrig, Maiken Skeem, om, hvordan både muslimske, jødiske og katolske unge i Frankrig bliver mere og mere religiøse i disse år. Et voksende antal af dem mener, at kvindens naturlige plads er i hjemmet. En trist tendens.
Jeg er selv opvokset i en kristen familie, min morfar var domprovst i Maribo, og jeg føler mig tryg og hjemme i den danske folkekirke. Men min 13-årige er glødende ateist, og vi har diskuteret den sag i årevis. Hans idoler er forfatteren Christopher Hitchens og den britiske professor Richard Dawkins, og han er ofte fortvivlet over, at hans mor ikke kan indse, at religion er roden til en masse af klodens forviklinger.
Jeg eskorterer sammen med fem andre forældre min 10-åriges klasse ned på The Library of Congress – verdens største bibliotek, der også fungerer som museum, hvor børnene løser forskellige opgaver. Der er 23,9 millioner bøger og de smukkeste kalkmalerier.
Kommer hjem til en god overraskelse. På POV tror vi på frivillighed. Folk kan tegne et abonnement eller betale et beløb for den enkelte artikel via MobilePay, hvis de vil. Kan se, at jeg har fået 2.200 kroner for min seneste artikel. Det er mere, end jeg fik på Altinget og Information, hvorfra jeg er blevet fyret. Vi får økolam fra Virginia til aftensmad, som jeg faktisk selv smækker i ovnen.
Lægger sidste hånd på en pressemeddelelse om, at POV International bliver tilmeldt Pressenævnet. Den fortæller også, at jeg – igen – er blevet chefredaktør, men for første gang i mit liv ansvarshavende.
Det er lidt komisk, jeg har trods alt lige mistet to jobs måneden før, og det handler mest om, at Pressenævnet kræver en ansvarshavende redaktør. Men det er også lidt sjovt. Senere går jeg til frisøren for første gang i månedsvis. Ser en debat mellem Hillary Clinton og Bernie Sanders, skriver en analyse og lægger den ud.
Jeg står monstertidligt op for at pakke kufferter og printe visa. Klokken 15.30 sætter jeg mig i et fly fra Washington, D.C., over Dallas til Sydney for at holde ferie med min mand, min mor på 76 og mine to yngste drenge.
Samtidig drager min mor ud på en 30-timers flyvning fra Skanderborg over København, London, Singapore til Sydney uden at kny. Det er tredje gang, vi er Down Under på 12 måneder. Hun har ikke tøvet med at tage med en eneste gang, men laver 80 frikadeller til min far før afrejsen. Hun er den sejeste ældre dame, jeg kender. For få år siden vandt hun Marselisløbet i sin aldersklasse.
Min 17-årige søn bliver hjemme og læser til studentereksamen. Mine børn går i fransk skole, jeg har stadig svært ved at vænne mig til, at det er så hårdt fagligt. Mange ville nok være nervøse ved at overlade huset til en 17-årig i 2 uger. Men når han siger, at han skal bruge al sin tid på eksamenslæsning, skal det forstås ret bogstaveligt. Min store datter skal heller ikke med, hun har travlt på universitetet i St Andrews.
Kaptajnen fortalte på vores seneste flyvetur til Sydney, at turen fra Dallas, Texas, til Sydney er den længste direkte tur i verden, og at man kun kan flyve uden at tanke op, hvis man har medvind. Den information havde jeg gerne været foruden; jeg hader at flyve og doper mig med Xanax for at holde dødsangsten fra døren. Men når jeg skal sidde i et fly i 20 timer , kan jeg til gengæld leve op til mit journalistiske forbillede, Ulla Terkelsens, motto: Vi kan sove i flyvemaskinen. Det bliver helt rart til en afveksling.