En suppe av spekulativ vold, etniske stereotypier og fortellertekniske klisjeer - Dagbladet
En suppe av spekulativ vold, etniske stereotypier og fortellertekniske klisjeer
Når forfattere får gullfeber.
GULLBØKER: Eksemplarer av sci fi-boka «Endgame» utstilt under bokmessa i Frankfurt i oktober. Sjelden har gullfarget omslag passet så godt. Foto: NTB SCANPIX / AFP / DPA/ ARNE DEDERT /GERMANY OUTVis mer
Kommentar 7. november 2014 kl. 21.33
I et casino i Las Vegas står en monter av skuddsikkert glass, fylt med 500 000 dollar i gull. Det er pengepremien som er utlovet til den smarteste leseren - unnskyld, kodeknekkeren - av en ungdomsbok som ble lansert 7. oktober.
Ordet «lansert» er egentlig for svakt. For aldri har vel en helt ny fortelling blitt pushet ut med så stor markedsføringskraft og som den nye sci fi-romanen til James Frey og Nils Johnson-Shelton.
Boka har tittelen «Endgame», og ble sluppet i over 30 land samtidig, deriblant Norge. Fortellingen må jeg komme tilbake til, for den er ikke så viktig. Lanseringsjippoen er derimot ganske enestående for en ny bok.
Selvsagt har ungdomsbokslipp vært begivenheter før også - nye «Harry Potter»- og «Twilight»-bøker har skapt mye mer virak. Men de har vært knyttet til allerede eksisterende merkevarer. Ja, jeg sier merkevarer, selv om det er litteratur også.
«Endgame»-kompaniet forsøker seg på det samme helt fra starten av. De kaller det ikke markedsføring, men «en virkelig og viktig del av handlingen», som Jim Stewartson i Google-selskapet Niantic sa til The Verge. Niantic utvikler «Endgame»-universet på nett sammen med forfatterne.
Sammen med den første boka introduserte de karakteren Stella, spilt av skuespiller Haley Webb. Hun dukker ikke opp i boka, men i You Tube-videoer og nett-tekster. Der oppfordrer hun leserne til å delta i jakten på «sannheten», ved å registrere seg, løse matematiske gåter, og diskutere i sosiale medier. De som er mest aktive og flinkest til å verve nye medlemmer, får høyere status i nettsamfunnet.
Filmpremiere er planlagt i 2016, mens to nye bøker skal komme i løpet av de to neste åra. Hver bok inneholder et sett gåter som leder til monteren i Las Vegas, og som sammen med et varslet mobilspill skal løfte historien ut i den virkelige verden.
Forfatterne har lovet at lesernes innsats vil påvirke handlingen i de neste bøkene. Men etter å ha lest den første, lurer jeg på hvor handlingen har blitt av i all merkevarebyggingen.
Boka er en suppe av spekulativ vold, etniske stereotypier og velbrukte fortellertekniske klisjeer, så sjelløst at en lurer på om det hele har blitt klekket ut av et dataprogram. Kanskje har det også det.
Kort fortalt handler det om 12 ungdommer som representerer hver sin urgamle ætt, og som må slåss om sin eksistens i et mange tusen år gammelt, romvesenskapt spill. Bakom synger «Hunger Games», «Twilight», «Da Vinci-koden», og sikkert flere andre multimilliard-selgende bøker jeg ikke kommer på i farta.
Målet med de 12 hovedpersonene er utvilsomt å få leserne til å gruppere seg på nett, og få PR-snøballen til å rulle. Trolig er det derfor forfatterne har vært mer opptatt av å gjøre dem til symboler enn ordentlige mennesker.
Så hvorfor gidder jeg å skrive om dette? Fordi kombinasjonen spill/nettsamfunn/bok er en økende tendens i ungdomsbokmarkedet. I spennet mellom disse mediene er det sikkert mange fortellertekniske muligheter.
Men «Endgame» har ikke blitt det eksempelet på nyskapende litteratur som bakmennene skryter av at det er. Det ligner mer på en reklame for reklamen.