Jeg kunne godt bruge en voksen – VOKSENBARN
VOKSENBARN	Alt det andet	 18. november 2018
Det er søndag, og jeg har lejligheden for mig selv. Min roommate er taget til Australien, og kommer først hjem om 10 dage, hvilket har efterladt mig med rig mulighed for at spankulere rundt i de klæder jeg ønsker, hvis nogen klæder overhovedet. Det føles befriende, på en måde som andre begivenheder ikke helt tillader.
Jeg har til gengæld haft en hektisk uge. Hver eneste dag har budt på enten arbejde eller andre planlagte aktiviteter, og det er med vilje jeg har påtaget mig alle disse engagementer, da jeg har haft brug for at iføre mig skyklapper og slå autopiloten til. Når jeg er kommet hjem, har jeg nemlig atter haft den følelse af ensomhed, som jeg fortalte om i dette indlæg fra starten af oktober. Jeg har tænkt meget over fremtiden, både i forhold til arbejde, parforhold, min boligsituation, økonomi, ja, alle de der emner som kan være tunge at se i øjnene, men som sunde og raske mennesker også bør kontrollere jævnligt for lækager, udløbsdatoer, skønhedsfejl og hvad der ellers hører til på den personlige egenkontrol.
Jeg skal ikke kede med detaljer om hvad der præcist har cirkuleret i kraniet på mig, så hvis det er den slags du higer efter i dag, må jeg altså skyde forventningens glæde ned allerede her. Jeg har dog døjet med et par metaforiske "slag i maven", som har vendt min verden på hovedet, i en sådan grad at den forgangne uge har budt på deciderede angstanfald. Jeg har tidligere fortalt om hvordan angsten er en del af mig, og formentlig altid vil være det, og det blev jeg af flere omgange mindet om i denne uge.
"Jeg havde lyst til at sætte et levende ansigt på angsten"
Jeg vil gerne se mig selv som en fortaler for at bryde tabuet omkring depression og angst, og jeg er ikke bange for at sætte ord på mine oplevelser med disse ubehagelige følelser. Under et af mine anfald, fandt jeg dog ud at, at jeg ikke helt besad det mod jeg troede. Det er nemt nok at skrive om sin oplevelse, efterhånden som tårerne tørrer ind og vejrtrækningen finder tilbage til sin rationelle rytme, men tanken om at sætte et ansigt på mens det sker er en ganske anden. Jeg lå flere gange og tænkte, at hvis jeg skal "bryde tabuer", så skal jeg filme mig selv, mens jeg er den absolut værste og grimmeste person jeg kan være. Jeg havde lyst til at sætte et levende ansigt på angsten, have modet til at vise alle hvad det går ud på og udstille mig selv og mine værste sider, for at give et indblik i en verden, som folk uden angst muligvis kan sympatisere med, men på ingen måde relatere til.
Det var ikke fordi jeg fysisk ikke var i stand til det. Det var derimod tankerne der pludselig invaderede mit sind, som gav mig lænker på: Hvad ville folk tænke? Hvad ville folk sige? Ville de krumme tæer over så ubehageligt et syn? Ville jeg fremstå opmærksomhedskrævende? Ville jeg kunne håndtere de potentielle følger? Kommentarerne?
Ingen af disse ting blev jeg klogere på, udelukkende fordi jeg ikke prøvede. Fordi det er svært at gå forrest. Svært at tage det første skridt. Svært at filme sig selv, mens man balancerer det dyre porcelæn op på toppen af Mount Everest.
"Det er nemmere at isolere sig"
Mit ansigt, når jeg har angst, er ikke helt ulig dyrt porcelæn. Det krakelerer så nemt, men det er også resultatet af livserfaring, slid og min helt unikke person, som jeg allerede føler bliver rigeligt udstiller her på bloggen.Jeg har dog haft brug for at have nogle mennesker om mig, som kunne gribe mine tanker, kigge dem efter i sømmene, og fortælle mig at min reaktion har været lige efter bogen. Men som folk med angst og depression udmærket er klar over, så er det grænsende til umuligt, at spørge om hjælp når man har behov for det. Det er nemmere at isolere sig, slukke alt lyset og ønske at morgendagen kan udskydes på ubestemt tid.
Jeg vil nødigt sige, at jeg ønsker mig et nyt angstanfald, men jeg tror jeg vil prøve at være modig nok, til at udstille situationen næste gang den optræder – for det gør den. Jeg ved ikke hvornår eller hvorfor, men det skal nok komme igen, når både mine nærmeste og jeg mindst venter det.
En eller anden dag, bliver jeg forhåbentlig modig nok, til at slutte et blogindlæg af med løftet om fremtidig dårligdom, men ugen har budt på et par opture, som jeg altså også lige vil have med:
Bandet har endelig annonceret at debutalbummet er på vej. Det hedder "Checkin' In" og udkommer den 6. december 2018. Vi glæder os helt vildt til at dele det med resten af verden.
I morges sagde badevægten at jeg vejer 98,7 kg. Hvis jeg kan holde min vægt tocifret helt til næste søndag, vil jeg officielt melde mig ud af 0,1 ton-klubben – jeg har dog taget forskud på fejringen.