Tommy Lee Jones og Will Smith gjorde rimelig grei suksess som de sortkledde agentene som hamlet opp med all rask universet klarte å finne frem i de tre første MiB-filmene. Nå er stafettpinnen overlevert til helt andre agenter – i et annet land. Slik man ofte gjør med oppfølgere som forsøker å holde liv i en franchise. Kritikken har vært hard, nærmest brutal, for den fjerde filmen i franchisen og det er ikke uten gyldig grunn skal du vite.
Etter å ha vært vitne til at foreldrene fikk minnene sine utslettet da et romvesen invaderte huset deres som liten, har en jente (spilt av Tessa Thompson) vært besatt på å komme seg inn i MiB-leiren og bli en av dem. Etter å kommet seg innenfor blir jenta til Agent M og får raskt sin første sak sammen med kjekkasen Agent H (spilt av Chris Hemsworth) i England. Saken de skal undersøke viser seg å sno sammen og alle spor leder mot innsiden av MiB-organisjonen. Har MiB en muldvarp?
Jeg elsker ingen av de tidligere MiB-filmene. Jeg hater dem heller ikke. Da jeg var på kino for over 20 år siden og så «Men in Black» på kino så var jeg underholdt og vel så det. Med tiden fikk vi to oppfølgere av relativt shaky kvalitet, men det var også en helt trilogi samlet sett. At filmene skulle få en liten boost gjennom å gjenopplive organisasjonen og gi en helt ny historie – med nye rollefigurer – var svært overraskende. Om den ikke er det allerede (basert på de særdeles lunkne kritikkene), vil nok «MiB: International» gå ned i historiebøkene som en oppfølger vi ikke trengte.
Men selv med dårlig mottakelse og jevnt over en linje som la seg omtrentlig på «STYR UNNA!», så synes jeg filmen faktisk var helt ålreit. Nei, det er ingen sensasjonell film som finner opp krutt eller hjul på nytt, men den har heller ikke såpass ambisiøse planer på agendaen sin. Det vi får er en tullete historie som snor seg inn på muligheten om at det er en muldvarp i MiB-organisasjonen, skuespillere som ser ut til å ha det morsomt sammen og isolert med sine egne rollefigurer, noen helt kurante actionsekvenser og et univers som jeg har hatt det ålreit med å se på film tidligere. Og det fungerte sånn helt passe, synes jeg.
Det som jobber til fordel for filmen er at den ikke tar seg god tid med å verken forklare eller overforklare ting som skjer i dette universet. Den tar for god fisk at «MiB» er noe man kjenner til fra før og gir oss dermed liten tid til å bli introdusert. Det filmen tar seg tid til er dermed å etablere nye rollefigurer, utvidelsen av MiB-organisasjonen og å presentere oss for nye monster og duppeditter. Den blir som en forlengelse av de tre foregående filmene i ny innpakning uten at jeg vier for mye tanker rundt det hele. Det er grei skuring og filmen kommer seg fra a til å på en rimelig trygg og fin landevei uten at den blender eller forferder med det den tar med seg til bords. Den introduseres oss for et par bad-guys jeg gjerne skulle sett mer av og gjerne også mer utviklet, vi får se en artig liten sidekick som får litt liten tid på skjermen og selv om kjemien mellom Thompson og Hemsworth ikke slår gnister så virker de å kose seg på skjermen. Veteraner som Liam Neeson og Emma Thompson blir brukt for lite til å sette sitt preg på filmen, men bidrar med litt pondus når filmen ser ut til å synke sammen – helt blottet for selvtillit. For er det noe filmen mangler så er det livsglød og selvtillit. Regien er litt slapp og noen scener virker nesten å være lagt in filmen for å klare to timer spilletid. Og skulle «MiB: International» slått mer fra seg, burde den klart å stramme inn noen steder. Det hadde den hatt godt av.
Filmen ga meg ikke så mye, men den tok ikke så mye fra meg heller (annet enn et par timer med å glo på lerretet i stua), så derfor faller jeg ned på terningkast tre for «MiB: International».