Artikkel nr 3 fra blad nr 4-2000
"Fang revene for oss, de små revene som ødelegger vingårdene! Våre vingårder står jo i blomst" (Høys 2,15).
Overfor Gud er det ikke forskjell på store og små synder, men i våre øyne kan det være det.
Men selv de synder som vi synes er små – og kanskje spesielt de – ødelegger Guds vingård.
De hindrer hans gjerning. De hindrer Åndens frukt i modnes, og kan, om de får fortsette, føre til det åndelige livets død.
Derfor er det meget viktig at Herren får vise hva disse revene er, så de kan bli fanget og uskadeliggjort. Noen skal vi omtale i denne artikkelen.
Nå ligger det i sakens natur at denne artikkelen for en stor del kommer til å bevege seg på det ransakende plan. Det et noe som vi etter vår gamle natur slett ikke synes om. Djevelen liker det heller ikke. Men det er nødvendig.
Synden må fram i lyset. Der det ransakelsen ord blir støtt bort, blir også evangeliet støtt bort.
Det vil ikke si at ransakelsen tilhører evangeliet – den tilhører lovens område. Men der ikke loven får komme til både som speil og som rettesnor, mister man Kristus.
Han konstaterer også at virkelig syndenød er sjelden. I stedet forekommer det en del klage over kulde og likegyldighet, eller bekymring over medkristnes synder.
Dette fører til at evangeliet ikke blir mottatt på rett måte. Det kan hverken skape frelsesglede eller åndelig kraft. Åndens frukt uteblir, og den frukt som kommer i stedet, er kulde, likegyldighet og sløvhet.
Og alt dette har sin rot i svak syndsfølelse.
Man vet – men man lider ikke av det.
Det må alltid være i denne rekkefølgen. Først nåden og tilgivelsen, så kamp mot synden i kraft av nåden.
Jevnfør Fadervår, der bønnen om syndsforlatelse kommer foran kampen mot fristelsene og det onde.
Vi kan i dag være veldig langt fra Guds ord i vårt liv og vår livsførsel.
Det har pågått en veldig tilpasning til verden, særlig de siste årtier.
I dag er det i mange tilfelle ingen videre forskjell på bekjennende kristne og verdens barn.
De fleste av oss opplever ingen særlig forfølgelse fra verdens barn. Og det beror neppe på at mennesker i dag skulle være mer åpne for Gud og hans ord enn før. Tvert imot, vi lever i et av Europas mest verdsliggjorte land. Altså må forandringen ha skjedd hos oss.
Derfor er det svært farlig å sammenligne seg med andre kristne i slike spørsmål som dette.
Vi må sammenligne oss med Guds ord og ikke noe annet. Vi må slett ikke sammenligne oss med hvordan andre kristne ser på ulike bibelord. Her duger det ikke å peke på de andre og si at de gjør slik og slik, at de lever slik og slik. Da kommer lett tanken – siden vi er så mange, og vi jo alle vil være kristne, at da kan det ikke være galt…
Med dette mener jeg absolutt ikke at vi skal blåse liv i og understøtte en slags mistenksomhet mot andre i forsamlingen og tenke at de er som dårlige jomfruer.
Nei, vi må gå til oss selv, og hver av oss spørre for seg selv: Herre, det er vel ikke jeg?
Derfor må vårt motto være: Tilbake til Guds ord! Hva sier Herren om meg og nettopp til meg?
"Ransak meg, Gud, og kjenn mitt hjerte! Prøv meg og kjenn mine mangfoldige tanker, se om jeg er på fortapelsens vei, og led meg på evighetens vei!" (Salm 139,23-24)
Fang feighetens, kjærlighetsløshetens og likegyldighetens rever! De vil hindre oss i å formane hverandre.
I Heb 3,12-13 leser vi: "Se til, brødre, at det ikke hos noen av dere er et ondt og vantro hjerte, så han faller fra den levende Gud. Men forman hverandre hver dag, så lenge det heter i dag, for at ikke noen av dere skal forherdes i syndens svik."
Synden har en forferdelig makt!
Herren oppsøker ham og advarer ham mot syndens makt: "Hvorfor er du så forbitret, og hvorfor stirrer du ned for deg? Er det ikke så at dersom du har godt i sinne, da kan du løfte ansiktet? Men har du ikke godt i sinne, da ligger synden på lur ved døren. Den har lyst på deg, men du skal herske over den" (1 Mos 4,6-7).
I sin kjærlighet formaner altså Herren Kain til å fange bitterhetsreven før noe verre skjer, før synden får enda mer makt over ham. Men Kain hører ikke på dette. Snart er bitterhetsreven blitt til en morderrev.
Slik kunne vi gå igjennom mange eksempler fra Skriften og egen erfaring, men vi får nøye oss med å ta fram Kains her.
For man venner seg til å omtolke og se bort fra Guds ord. Man setter seg selv til herre over Herrens ord.
Og da slipper man til makter som absolutt ikke er til å leke med: Djevelens, syndens og dødens makt.
Vi kan ta trafikkreglene som et eksempel. Den som bevisst bryter trafikkreglene, har i virkeligheten satt seg over både øvrigheten og Gud! (Rom 13,1flg)
Sammenlign med hvor fint og forsiktig en bibeltro teolog tar de første skritt til å bli en fullbåren liberalteolog! Det kan begynne med at man stiller spørsmål ved enkelte historiske og geografiske opplysninger, og ende med å fornekte hele eller deler av Kristi aktive og lidende lydighet.
Derfor er det viktig at vi fanger til og med de små revene (som ikke er små i Guds øyne). De bør fanges så fort som mulig.
Vi skal huske på at formaningen ikke handler om å få fram fullkomment feilfrie kristne. Den handler om å hjelpe hverandre ut av syndens og fristerens garn.
La oss rette oppmerksomheten på noen spesielle rever.
Ta for eksempel det å bli sint. Sinne er kjødets gjerning, Gal 5,20. "De som gjør slikt, skal ikke arve Guds rike", v 21. Den som harmes på sin bror uten grunn, sammenlignes med en morder i Matt 5,21-22. "Manns vrede virker ikke det som er rett for Gud", Jak 1,20. Og det samme gjelder sikkert kvinners vrede!
Disse ordene plasserer oss ubehjelpelig på synderplass. De er "snevre" og nærgående. Vi kommer ikke unna. Vi ser at sinne er noe fælt i Guds øyne, noe som hver sann kristen må kjempe mot hos seg selv. (Tenk på Kains eksempel.) Det er noe som stadig må få en til å søke hen til nådestolen.
Dette er en rev som kommer til å vokse og formere seg stadig fortere i den siste tid (2 Tim 3,2). Den har mange søskenbarn.
Det er galt å såre noen unødvendig, men det er like galt å bli sur og umedgjørlig.
Et utslag av surheten er hevnlyst: Den andre straffes ved min oppførsel, og skal tvinges til å be om tilgivelse… Dette fører til at omgivelsene trolig passer seg for å si noe som føre til en slik reaksjon. Dermed har et slikt menneske også gjort seg nærmest uimottagelig for formaning, og satt seg i en svært farlig situasjon. Vedkommende får jo ale opp sine rever, det vil si synder, nesten uhindret, om ikke Herren griper inn på en særskilt måte. Dette kan får katastrofale følger både for vedkommendes eget åndelige liv, og for det vitnesbyrd som en slik livsførsel bringer videre.
Noen undrer seg til og med over hvorfor dette treet får fortsette å stå i vingården. Hva er det for slags tre?
Det er det velsignede tre som heter hviledagen.
Hviledagen er uten tvil en av de største og viktigste gaver Herren har gitt til sitt folk.
Derfor står det også en veldig kamp om denne dagen. Djevelen vet hva som er viktig når han skal ødelegge forsamlingen. Han vet at hans tid er kort, og derfor må han konsentrere seg om de viktigste områdene.
Hva slags signaler er det da vi sender utad til verdens barn og innad til våre barn og ungdommer? Hva er det som har skjedd? Er det først i våre dager at vi har begynt å få øynene opp for den rette evangeliske frihet på dette området? Var våre fedre forblindet av loviskhet på dette punktet?
Får denne utviklingen fortsette som den har gjort hittil, går det neppe så lang tid før for eksempel kristne gårdbrukere begynner å arbeide på søndagen. Skulle noe gjøre det i dag, ville vi vel reagere på det. Men kanskje ikke om 25 år.
Djevelen holder på å ødelegge hviledagen for oss.
Nå er det sikkert mer enn én som synes at det begynner å ose loviskhet av dette.
Men her kan vi trekke noen paralleller til ekteskapet. Det hører jo absolutt til de fremste og mest verdifulle gaver Gud har gitt oss her på jorden.
Og jeg har en bestemt følelse av at det er likedan med hviledagen.
Så lenge vi ikke ser hvilken gave fra Gud den er til oss, og hvor forsiktige vi derfor må være med den, opplever vi det som loviskhet å ikke skulle kunne gjøre hva som helst når formiddagsgudstjenesten er over.
Hva er dette om det ikke er loviskhet?
Det vitner ikke akkurat om en ånd og et hjerte som lengter etter Herren slik hjorten lengter etter vannbekker.
Sabbaten innebar først og fremst hvile fra alt arbeid som ikke var helt nødvendig.
Gud unte sitt folk dette! Det var både for slaver og frie, og for dyrene!
De skulle altså få hvile fra arbeid og bli minnet om Herrens store frelse.
Derfor begynte de kristne å ha søndagen, da Kristus sto opp fra de døde, som hviledag.
Denne dagen bør vi legge bort alt arbeid som ikke er helt nødvendig, og bli stille for Herren og hans ord. Vi får minnes hans veldige gjerninger til vår frelse, og den kommende sabbatshvile for Guds folk, Heb 4,9.
Dette er ikke noe som Herren ikke unner oss! Tenk på Marta og Maria, Luk 10,38-42. Det er ikke en gang noe i denne beretningen som tyder på at det hendte på en sabbat, men det var Marta som ble irettesagt – hun som ikke tok seg tid til å lytte til ham som er frelsens Mester!
Jesus vender seg imot alle de menneskebud som var blitt satt opp i forbindelse med sabbaten.
Men det finnes ikke noe eksempel der han anbefaler å arbeide på sabbaten. Derimot tilrår han å gjøre godt mot andre.
Du som er ung, blir til det du skal være i livet uten å sitte over leksene den dagen også.
Du som i din forsørgervirksomhet har en så stor arbeidsbyrde at du må ta hviledagen i bruk for å rekke over alt, du har sikkert utvidet de oppgaver du har ansvar for til andre områder enn Herren kalte deg til.
"Du gjør deg strev og uro med mange ting. Men ett er nødvendig. Maria har valgt den gode del, som ikke skal bli tatt fra henne" (Luk 10,41-42). "Søk først Guds rike og hans rettferdighet, så skal dere få alt dette i tillegg!" (Matt 6,33)
Noen slutningsord av Axel B. Svensson
"Ja, om Herren kunne få oss til å lyde dette ordet og begynne å fange de små revene, da skulle de igjen bli både varme og liv i vennesamfunnene. Da hadde vi snart de gamle velsignede tidene igjen. Da skulle verdens barn snart igjen bli tiltrukket til møtene, akkurat som møllen blir dradd til det tente lyset."
1) Axel B. Svensson (1879-1967) var en av grunnleggerne til Bibeltrogna Vänner i Sverige, og i mange år organisasjonens formann.