Fint berättat om den stora kärleken till pappan – TidningsIda
Fint berättat om den stora kärleken till pappan
Foto: Angus McRitchie/Etta
Baby växer upp med sin pappa Jules. Vad som hände med hennes mamma vet hon inte, Jules versioner varierar hela tiden. Men egentligen spelar det inte så stor roll, för hon och Jules har det rätt bra. Är egentligen mer som kompisar än far och dotter, eftersom Jules var så ung när hon föddes.
Men saker och ting kan förändras snabbare än vad man tror. Jules klarar inte riktigt av att ta hand om sin snart tonåriga dotter (han knarkar och har problem med att behålla jobb) och Baby hamnar i olika fosterhem. Hon inser, om än något motvilligt, att Jules kanske inte är så fantastisk som pappa som hon alltid trott. Tyvärr får det följder som inte är så bra för Baby själv och hennes tonår blir riktigt struliga.
På ett sätt tänker jag på Åsa Linderborgs Mig äger ingen när jag läser om Baby och hennes pappa. Grunden är samma, men Heather O'Neills historia är så mycket råare och värre. De lever verkligen inget enkelt liv och därför är det så fint att kärleken dem emellan trots allt är så stark. Och det är så sorgligt när det verkar som att det ska spricka mellan dem.
Det blir också tydligt hur pass mycket förebilder föräldrar blir, oavsett förutsättningar. Man vänjer sig som barn vid det man har nära sig, Jules sätt att leva är det normala för Baby. Kanske ska hon själv bli knarkare när hon blir stor, tänker hon. Det har ju gått bra för pappa.
Sedan måste jag nämna sättet den är skriven på. Det är inte helt lätt att berätta en historia från ett barns perspektiv, men Heather O'Neill lyckas verkligen. Det är Babys röst som berättar, det är ingen som berättar om Baby. Och kanske är det det bästa med boken. Och titeln då, förstås. Den är ju bara underbar.