Kunstig oppblåst trusselen fra Russland gjør ingen som helst bra
Skrevet av Sumantra Maitra, University of Nottingham
Mye har blitt skrevet nylig om Russland "hacking" det amerikanske presidentvalget, og hvordan Vladimir Putins regjering er i en ny kalde krig med Vesten.
Molly Mckew, som anbefalte Mikhail Saakashvili da han var Georgias president, skriver at Vesten allerede kjemper for en krig for å forsvare verdiene som den liberale ordningen bygger på. Som mange andre prøver hun aldri å definere hva "Vesten" er, eller hva dens motstridende statlige interesser legger til. I Financial Times, i mellomtiden, Lilia Shevtsova er enda mer pessimistisk. Hun hevder at den nåværende situasjonen er uten historisk presidens, og at den nåværende vestlige strategien "krever ideologisk klarhet, men tvetydigheten i verdenskriget etter den kalde krigen gjorde strategien irrelevant".
Utallige stykker som disse er kalt ut i anglophone media hver dag. De deler et bemerkelsesverdig underskudd av proporsjon og objektivitet; de presenterer hva som skjer i dag som historisk uten sidestykke, en feil diagnose som bare rydder opp hysteri og panikk.
De overser også mønsteret som russisk utenrikspolitikk har fulgt siden Sovjetunionens sammenbrudd, og legger ofte vekt på Vladimir Putins individuelle kjærlighet eller geni over de internasjonale forbindelsesstyrker - tvinger at siden 1990 har gjort mye større forskjell enn noen enkelt leder .
Etter at Sovjetunionen kollapset, ble russisk utenrikspolitikk plutselig forankret. Uten organisasjonsprinsippene til sovjetisk kommunisme, sliter dets ledere med å formulere en sammenhengende storstrategi, i stedet å bruke år i intern maktkamp, ​​kriser og økonomisk sammenbrudd. Deres utenrikspolitiske rekord ser forståelig ut kaotisk ved første øyekast, men vi kan likevel oppdage et mønster for det: en syklus av korte faser av økt samarbeid etterfulgt av lengre faser av desillusjonert konfrontasjon.
Under sin første post-sovjetiske leder, Boris Yeltsin, ble Russland langt mer atlantisk, liberalisert sin økonomi, og begynte å delta i verdens demokratiske rekkefølge. Med Russland økonomisk og militært på tauene, forsto Jeltsin-regjeringen at en vending mot Vesten var i orden. Men i midten av 1990, økonomisk sammenbrudd, den første krigen i Tsjetsjenia, og pushback fra innenlandske hardliners snudde regjeringen vekk fra Vesten igjen.
Men selv i dette stadiet var Russland økonomisk og militært mye svakere enn sine vestlige rivaler - og for alt det protesterte mot euro-amerikansk intervensjon på Balkan, tok den stiltiende Vest-hegemonien i Europa.
Den andre korte samarbeidsfasen begynte rundt 2001. På samme måte som Russland tok opp etter den andre tjetjenske krigen, fulgte etterfølgeren til september 11 en bemerkelsesverdig nær taktisk linje mellom USA og Russland i Sentral-Asia. Men igjen snakket forholdet, denne gangen takket være den amerikanske invasjonen av Irak og fargevolusjonene i Øst-Europa, som den russiske regjeringen så som en direkte trussel mot overlevelse. Vladimir Putin kjølt noen varme som hadde krypt inn med a tersk, kritisk 2007 tale i München, og i 2008 sank ting til et virkelig isaktig nivå når Russland invadert Georgia.
Syklusen har fortsatt helt siden, med Obama-administrasjonens dårlige "tilbakestillingspolitikk", som hevder noen former for samarbeid, men til slutt gir vei til den fornyede frodigheten vi ser i dag. Men for hele opprøret i Russlands nåværende aktiviteter, inkludert den nesten uopphørlige innsatsen for å påvirke europeisk og amerikansk innenrikspolitikk, farene den presenterer og den enestående naturen i sin oppførsel er begge sterkt overvurdert.
Som det står står Russland relativt dårlig på Vanlige målinger av storhet. Det er fortsatt i demografisk nedgang; dens treg økonomi er altfor avhengig av bare få bransjer, og dets teknologisk innovasjon ligger langt bak Vesten.
Russland har noen nye slagmark suksesser under belte i Øst-Ukraina og Syria, men det har ingen klar avslutningsstrategi for begge situasjoner. Begge viser tegn på misjonskryp, og kostnadene deres begynner å bite som Islamistisk terrorisme mot Russland blir den nye normale. Russlands militære opptreden er ofte usofistikert og beset med operasjonelle feil. Og det er uten betydelig motstand fra en organisert nasjonal hær eller luftvåpen.
Når det gjelder Moskvas tilsynelatende hidtil usete globale innblanding, er det sikkert ingen stor makt på planeten som ikke på et tidspunkt har forsøkt å påvirke innenrikspolitikken av en annen, eller begå spionasje selv mot sine allierte. Det er hvordan store krefter har handlet siden Athen og Sparta gikk i krig.
Det er betydelig tvist over hvor vellykket Russlands innsats har vært, men selv om de har oppnådd sine mest ekstravagante ender, ville det for det meste tyde på at USA og Europa ikke klarte å lede dem ut. Et mer presserende spørsmål er derfor i hvilken grad Russland og Vestens kjerneinteresser overlapping.
I de senere år har Vestens strategi vendt seg om nødvendigheten av å spre, fremme eller forsvare "verdier" i stedet for smalere geostrategiske "interesser". Denne strategien er nesten umulig å oppnå eller opprettholde, siden det krever at Vesten samtidig balanserer seg mot Kina og Russland samtidig som den stabiliserer Midtøsten og fremmer demokrati over hele verden. Ingen stor makt, inkludert Sovjetunionen i sin topp, har noen gang kommet nær global hegemoni; det er en lamentably dumme aspirasjon.
De nåværende trend i Vesten er mot nedleggelse. Som undersøkelser av den offentlige mening gjør det klart, Europeiske borgere er allerede lei av sine ledere endeløst prøver å stabilisere det kaotiske Midtøsten på skattebetalers bekostning nå blir de trette av regjeringene sine med det som Russland ønsker å gjøre i sin egen bakgård.
Det er klart at en endring er i orden. Realismen krever at Vesten behandler Russland som en fallende stor makt, med pasient forsiktighet og respekt for sin påvirkningssfære. Det krever også at Vesten definerer akkurat hva det er og hvor dets kjerneinteresser ligger; inntil det gjør det, er det dømt til å kollidere med andre store krefter som dets vage, verdibaserte interesser og allianser overlapper med deres.
I stedet for å nevrotisk behandle enhver trussel som en eksistensiell, må dagens vestlige regjeringer huske hvordan internasjonal politikk ble gjennomført da det virkelig var en kald krig på. I Sovjetunionens skumringstid, George HW Bush - Sannsynligvis den siste sanne realisten til å tjene som amerikansk president - nektet å blande seg i Øst-Europa. Han forsto at Sovjetunionen var dømt, og at så langt som USA var bekymret, var et langt spill den mest forsiktige tilnærmingen. Han ventet på den østlige blokken for å implodere alene - og det gjorde det også.
Sumantra Maitra, doktorgradsforsker ved skolen for politikk og internasjonale relasjoner, University of Nottingham
Du er her: Hjem > Sosial og politisk > fiendtlighetene > Kunstig oppblåst trusselen fra Russland gjør ingen som helst bra