Statens Museum for hvad for noget?! | Information
Mens jeg leder efter nødudgangen tilbage til nutiden og derfor ustandseligt gnider kighuller rundt omkring på indersiden af den tidslomme, jeg er havnet i hernede i guldaldertidens København, kan jeg ikke undgå at føle lettelse over, at jeg er den eneste, der er i stand til at se ud i fremtiden. Professor C. W. Eckersberg og alle hans talentfulde elever ved eksempelvis intet om, at der i første halvdel af år 2005 er ophængt en samling af deres italienske malerier på Statens Museum for Kunst.
Det er en rigtig god ting, for hvis Eckersberg med flere havde kunnet se det, jeg kan se, ville de ikke have begrebet en bjælde af, hvad dén samling billeder skulle forestille at være en udstilling af. De er som sagt lykkeligt uvidende, og derfor kan jeg heller ikke vide, om de malere, der har værker repræsenteret på Her i Italien, i givet fald ville ryste på hovedet, skamme sig eller drille hinanden med, hvad museumsdirektør Allis Helleland og hendes konsulent, kunsthistorikeren Hans Edvard Nørregård-Nielsen, har fundet for godt at hænge op for den undrende offentligheds øjne.
Ret skal være ret, for selvfølgelig kan jeg godt få øje på en hel del af guldalderens masterpieces og ikke mindst en række fortræffelige malerier af mesteren over alle danske mestre, nemlig C. W. Eckersberg, som allerede i 1800 tallets første ti-år svang mårhårspenslerne i Rom og omegn.
Det, han og hans europæiske kolleger søgte efter i denne lille, støvede, fattige og i enhver henseende tilbagestående flække, var primært det antikke Rom. Det vil sige alle de bygningsrester, skulpturer og andet habengut, som i disse år med stadigt stigende hast blev blotlagt gennem omfattende arkæologiske udgravninger. Ikke mindst i Roms centrum, der i et par tusinde år havde henligget som en blanding af græsningsareal og skrotplads, fordi kæmpemæssige kvadre af marmor, gigantiske søjler og tontunge portoverliggere lå og strittede i alle retninger som skeletdele på en omrodet kirkegård. Det var mildt sagt ikke de lokale, der førte an i graveriet. Tværtom, de kæmpede til det yderste af deres flossede negle for at beholde deres boliger, marker og ikke mindst deres kirker, men de måtte vige fod for fod, mens nævenyttige udlændinge afdækkede først oldtidens rådhusplads, Forum Romanum, og siden strandvejskvarteret på Palatinerhøjen, før de med opsmøget iver tog fat på at skrælle de omkringliggende kvarterer, indtil også romertidens gigantstadion Colosseum som ved et mirakel kom til syne.
C. W. Eckersberg blev sendt til Italien på en kongelig bevilling efter at have scoret en uhørt samling af kunstakademiets sølv- og guldmedaljer for sine fortrinlige elevarbejder. De statsstøttekroner var bestemt ikke smidt ud af vinduet, for i modsætning til så mange andre, kunne Eckersberg altid se noget andet og mere i ruinhobene end sønderbrudte fæstningsværker, byporte og templer med glanende fåre- og gedehyrder i nicherne og svedent græs på murkransen.
Eckersberg havde en rent ud forbløffende evne til at fange de store linjer i landskabet og med dem som pejlemærker spænde sit motiv op, så stumper af forvitret og nedbrudt arkitektur i hans gengivelse altid står oprejst som kraftfelter i et rum, der fylder lungerne helt op med livgivende ilt. Det var lige meget, hvad Eckersberg stillede sig op og så på, for det, der endte på lærredet, var måske nok pinligt sandt – fordi ting nu engang ser ud, som ting gør. Men det var også kunst med stort K, fordi beskueren af det færdige værk ikke kan undgå at henrykkes over at få lov til at se alting med den begavede malers øjne.
Til de uovertæffelige værker hører også Eckersbergs usædvanligt levende portræt af den danske kunstnerkolonis førerhund – alias billedhuggeren Bertel Thorvaldsen – der sidder behageligt afslappet på en stol i sin kongeblå S. Luca slængkappe med tilhørende ordener. Jeg takker en nådig skæbne for, at Thorvaldsens strålende blå øjne er rettet mod mig, for han ville svede tran af ubehag under silkekappen, hvis han kunne kaste sit blik på væggen til venstre for ham. Her har udstillingens arrangører nemlig anbragt et grimt, kasseret og derfor også fuldstændig ufærdigt klatteri af noget, der kunne være endt som billedet af en dansende italienerinde, dersom Eckersberg ikke havde haft så forbistret svært ved at indfange mennesker i hurtig bevægelse.
Jeg er også taknemmelig for, at Bertel Thorvaldsen heller ikke kan dreje hovedet fra side til side og derved opdage, at han sidder flankeret af to elendige udenlandske maleres elendige smørerier eller måske snarere billedreportager om den berømte danskers gøren og laden i Rom.
Eksempelvis det, der skildrer pavens besøg i det største af billedhuggerens værksteder. Det er hæsligt. Det er nærmest en ond drøm, fordi Thorvaldsens skulpturer i antik stil ser ud som om, en sidelæns krappende og djævelsk grinende Satan natten forinden har været på besøg i værkstedet og med sine grove og smudsige hænder har vredet, drejet, skubbet, trukket og vrikket alt det overjordisk skønne ud af dem. For eksempel Kristus med den åbne favn og de 12 apostle, der er bestemt til Vor Frue Kirke, de tre bedårende og tæt omslyngede gratier og den hvilende Merkur, ja dem alle sammen og Thorvaldsen med. Han står som en grofttilhugget gallionsfigur med en apoplektisk strittende arm i det, der burde være et maleris gyldne snit.
Guldalder i graven
På den baggrund er det ligefrem en trøst, at Constantin Hansen er så rigt repræsenteret på udstillingen, som tilfældet er, for så kan man da i det mindste ved selvsyn konstatere, at han under sit ophold i Rom troligt traskede i sin lærermesters fodspor, altså slog sin kunstnerklapstol op og satte sig til rette med den opslåede malerkasse på knæene foran samtlige de af Eckersberg udpegede motiver. Man kan ligefrem fornemme, hvordan Constantin Hansen sled for at få sit beskedne talent til at makke ret. Ikke mindst i det store bestillingsarbejde Et selskab af danske kunstnere i Rom, der skulle fastholde den historiske begivenhed, det var, at et udvalg af fremsynede danskere havde bedt arkitekten Bindesbøll om at tegne det kombinerede museum og mausulæum, der skulle lokke udenlandsdanskeren Bertel Thorvaldsen hjem til Danmark.
De er syv på billedet inklusive Constantin Hansen selv, der ses siddende yderst til venstre. Herefter følger M.G. Bindesbøll i liggende positur foran Martinus Rørbye, der sidder på trappen ud til altanen, hvor Wilhelm Marstrand, Albert Küchler og Ditlev Blunck støtter sig tænksomt til altangitteret, mens Jørgen Sonne – der fik til opgave at male frisen rúndt om museet – sidder på et bord i billedets højre side sammen med en hund. Det arbejde må virkelig have trukket tænder ud, for de unge mænd ligner bestemt ikke nogen, der har fremtiden foran sig, men derimod et hængemulet bedemandsselskab, hvis næste opgave består i at lægge Den danske Guldalder i graven.
Det gjorde de sådan set også og på hver sin måde. Marstrand havde eksempelvis grejet, at købelysten blandt de købestærke derhjemme gik i retning af noget romersk folkeliv med gang i gaden. Det vil blandt andet sige karnevals- og andre fester med tilhørende mandoliner, tamburiner, kaglende høns, småbørn og skrydende æsler under pergolaer omkranset af vinløv med sprængmodne druer.
Allerhelst komponeret over en vits eller i det mindste med en titel, som gav rum for fantasien i sammenstillingen af eksempelvis skriftefædre og kokette signorinaer, prælater og kardinaler i selskab med barmfagre signoraer, charlataner og stupide bønder etc, etc.
Marstrand havde kort fortalt forrygende travlt, og når så stor del af hans værker består af løse skitser, kan det meget vel skyldes, at han først agtede at male færdig, når der meldte sig en køber, som gerne så sig selv og familien indkorporeret i det kaotiske sydlandske hurlumhej.
Marstrands billeder var af samme grund nærmest prædestinerede til ende op i grossererguldrammer og siden i opgavehæfter til disciplinen dansk stil. Åh, ja, hvem af os har ikke svedt over Italiensk osteriscene, hvor den unge kvinde inviterende rydder pladsen ved siden af sig ved middagsbordet, mens hendes mor/bordelmutter sidder parat med kniven, der om et sekund eller to vil sende beskuerens ædlere dele lige i flaben på det gadekryds, der sidder og savler under dugen.
Så er vi ellers – også på denne udstilling – helt fremme ved trommesalsmalerierne fra sidste del af århundredet, hvor de romerske motiver var endt som ren kitsch. Det vil sige højpolerede glansbilleder af noget, som ikke eksisterer, og som derfor også er kemisk renset for virkelighedens kvælende hede, flue-, loppe- og luseplager, mavepine, diarré og opkastninger samt ikke mindst de epidemier af kolera og tyfus, som blandt andet kostede det unge malertalent Wilhelm Bendz livet.
Købkes mareridt
Kommercialiseringen af kunsten var kort sagt i anmarch, og det sendte sådan nogen som Jørgen Sonne og Martinus Rørby direkte hjem til Danmark, hvor de tog fat på tilsvarende etnografiske studier af de indfødte, og hvor sidstnævnte på sin jagt efter eksotiske motiver endte helt oppe hos fiskerne på Skagen. Det var lidt for karrigt for de to venner, J. Th. Lundby og P. C. Skovgaard, der helst svælgede i de fede sjællandske landskaber med blomstrende grøftekanter og røde køer, men når især de blev så fremragende malere efter opholdet i Rom, var det primært fordi, de lærte at se i stedet for at lade sig forblænde.
Jeg står og falder i staver, for hvordan i alverden skal jeg dog nogensinde kunne viderekommunikere, at det overhovedet ikke er de danske guldaldermaleres ting, denne særudstilling på Statens Museum for Kunst handler om, men derimod H. C. Andersen. Andersen?! ville romafarerne ganske givet udbryde og se forbavset på hinanden, mens de med besvær sammenstykkede deres erindringsstumper til billedet af en lang, grim starut, der hang sig som en burre i deres jakkeærmer, mens han skiftevis jappede digte af sig, jamrede over, at han blev kanøflet i København og tryglede om at få ros for sine kiksede tegninger.
Godt, at det ikke er mig, der skal fortælle folk heromkring, at de ophængte billeder er illustrationer af H.C. Andersens første rejse til Italien, og at det er forklaringen på, at udstillingslokalerne er spækket med malerier af folk, som burde glæde sig over at blive tituleret amatør.
Det vil være noget nær national helligbrøde at udpege H. C. Andersen som den djævel, der har været på natligt spil på Statens Museum for Kunst, men intet skal forhindre mig i at udtrykke dyb medlidenhed med den dejligste danske kolorist nogensinde, nemlig Christen Købke, som her – døgnet rundt og i det næste halve år – tvinges til at konfrontere sig med sit livs mareridt. Det vil sige opholdet i Rom, som få år efter hjemkomsten lagde ham i graven som en brudt mand i en alder af kun 38 år.
Da jeg som sagt ikke er hjemme for tiden, vil jeg bede alle udstillingens kommende gæster om at flokkes omkring Marstrands portræt af Købke og dermed automatisk vende ryggen til Parti af Marina Piccola.
Når I så står der, kan I passende forsikre den ulykkelige mand om, at vi alle sammen glæder os usigeligt til at se og gense Parti uden for den nordre Kastelsport og Udsigt fra Dosseringen ved Sortedamssøen og Parti af Østerbro i morgenbelysning og Et af de små tårne på Fredriksborg Slot, og hvad I nu ellers kan finde på af trøstende ord. Hellere dét end at høre sig selv sige, at H. C. Andersen så sandelig var en stor billedkunstner.
*Statens Museum for Kunst, København: 'Her i Italien... H.C. Andersen og guldaldermalerne', indtil 12. juni 2005. Udstillingen er arrangeret af Hans Edvard Nørregård-Nielsen
Statens Museum for Kunst fejrer 200-året for H.C. Andersens fødselsdag med udstillingen 'Her i Italien'. Baggrunden for særudstillingen er jubilæet og H.C. Andersens rejse i 1833-34 ned til det Italien, hvor kulturens vugge og de danske guldaldermalere befandt sig. En rejse, der skulle blive et afgørende vendepunkt for forfatterens liv og værk
Albert KüchlerAllis HellelandBertel ThorvaldsenChristen KøbkeConstantin HansenDitlev BlunckJørgen SonneMartinusWilhelm BendzWilhelm Marstrand