Graviditet er en smart løgn i en pladderromantisk Hugh Grant-film
"Jeg drukner i mit eget spyt, og hele brystkassen låses fast i spændinger. Jeg har ikke sovet de sidste fire dage. Og jeg kan heller ikke passe mit tøj længere." Klummeskribent Sabrina Rønning Gade skriver ærligt om sin graviditet, der langt fra er som den, man ser på film...
Dette er blot en smagsprøve på artiklen. Læs hele artiklen på ALT.dk
Hvorfor er der ikke nogen, der én gang for alle slår fast, at graviditeter og fødsler er INDIVIDUELLE oplevelser, som kvinder og deres kroppe reagerer FORSKELLIGT på? Jeg tror ikke, klummeskribenten lyver om sin oplevelse - klummen ligner til forveksling 100 andre "Hvorfor var der ingen, der fortalte ...?"-klummer om halsbrand og hvalrosfornemmelser. Men når min og mange andre kvinders graviditeter (og fødsler) nu er forløbet HELT anderledes og har været mindeværdige, glædesfyldte og ukomplicerede "Hold kæft, hvor føler jeg mig lækker og frodig og overskudsagtig"-oplevelser, hvorfor udråbes det så som en løgn?
Jeg har aldrig hørt nogen påstå, at de på grundlag af egen erfaring vidste alt om, hvordan det for enhver kvinde er at menstruere, at have sex, at løbe en maraton, at spise fed mad etc. etc. Hvorfra kommer så dette udbredte fænomen med at gøre den individuelle graviditetsoplevelse til et "NU ved jeg, hvordan det er!"-postulat?
Jeg tror iøvrigt, mange vil opleve mangt og meget i Hugh Grant-film som fjernt fra egen virkelighed.