Kroppsøving - Størst av alt er idrettsgleden - NDLA
Størst av alt er idrettsgledenChevronRight
Med Norway Cup og OL samtidig får en idrettsentusiast som meg nok å fylle dagene med. Etter en tur på Ekebergsletta skjønner jeg at fellestrekkene er mange, både på godt og vondt: Er vi i ferd med å glemme hvorfor vi startet med idrett? (Denne kronikken var opprinnelig svar på et tidligere debattinnlegg).
UserMads Andreassen (CC BY-SA)TimeSist oppdatert 16.10.2018AdditionalTilleggstoffTilleggsstoff
Mange er bekymret for utviklingen i norsk idrett. Selv om mange barn er aktive, slutter mange med idrett i ungdomsårene. Og mange er så inaktive at de blir syke av det.
Den norske idrettsmodellen og visjonen om idrettsglede for alle betyr at også de som ikke skal eller ønsker å delta i OL, skal ha et idrettstilbud tilpasset sine ønsker og behov.
Man skal samtidig passe seg for å bruke opp all svartmalingen i garasjen. Aktivitetstall fra Idrettsregistreringen 2001–2011 viser:
aldersgruppen 6–12 år har økt med hele 51 prosent
13–19-åringene har økt med 40 prosent i tiårsperioden
Mange peker på spissing som grunnen til frafall. 80 prosent av alle barn er med i norsk idrett. Kan det tenkes at ungdom tar andre valg, enten det er å spesialisere seg i én idrett eller å prioritere skole, venner og andre fritidsinteresser?
Er fysisk inaktivitet idrettens ansvar alene?
Det urovekkende er at forskjellen mellom de som er aktive, og de som er inaktive, blir større. Hva skal de frivillige foreldrene i det lille lokale idrettslaget gjøre for å rive de inaktive bort fra PC-en og en åpenbart stadig voksende dørstokk? Selvsagt kan idretten bli bedre på å gi tilbud som passer flere, men vi kan ikke stille de samme kravene til et frivillig idrettslag som til en offentlig institusjon. Da må man trolig erstatte frivillighet med betaling, men hva skjer da?
Altfor ofte ser jeg voksne på Ekebergsletta som har glemt å skru av OL-sendingen før de kom. Den overambisiøse treneren som topper laget for å avgjøre kampen. Pappaen som udiskret rister oppgitt på hodet når treneren tar ut sønnen, stjernespilleren. Reserven som sier det ikke er så nøye om han spiller, og fortsetter å luke sidelinjen for ugress.
Hvis resultatet i kampen blir det viktigste i barneidretten, burde jo de 99 prosentene som aldri vil bli tatt ut til OL, slutte? Uten opplevelse av mestring, det å bli sett og det å få delta sammen med vennene sine dør idrettsgleden.
Idretten har vedtatt Idrettens barnerettigheter . Dette er en klamp om foten for norsk toppidrett, mener noen. En nødvendig beskyttelse mot rovdrift på barn, mener vi.
At det er behov for disse, viser at holdningsendring og kompetanseheving tar tid. Vi tar oppgaven på alvor, men da må vi bygge opp under frivilligheten, ikke erstatte den.
Så håper jeg de som er på Ekeberg (Norway Cup), klarer å la OL være OL, at de setter barna i sentrum og lar det bli den fantastiske arenaen det er for mestring, vennskap og fellesskap. Det fortjener barna.
En umiskjennelig drivkraft finner vi både i London og på Ekeberg: den viktigste av dem alle: idrettsgleden.