I OSLO NA/A 3 3750 AG.
EN DEKORATION, ET MØTE OG EN UFORSKAMMETHET.
Vicomte de L., medlem av den franske legation i Kristiania gaar nedover Karl-Johan. Det er i spasertiden en middag for nogen aar siden.
Den elegante diplomat har intet hastverk. Han tar det makelig. Han snor sin knebelsbart og hans sydlandske, ildfulde gine sgker ind i menneskevrimlen efter de smukke kristianiadamer, som henrykker ham meget. Nu og da lgfter han paa sin skinnende cylinder, naar der er nogen, han kjender, som gaar forbi.
Paa hjørnet ved Grand stanser han og nikker ivrig smilende til en herre, som staar rolig og ser paa færdslen.
Denne herre gaar hen til diplomaten. Og diplomaten tar ham gemytlig under armen, hvorefter de begge spaserer videre.
— I vor franske post fik vi idag et dokument, som har adskillig interesse for Dem, sa diplomaten.
Den anden blir straks interessert.
— En ny sak? spurte han.
— Nei, nei. Det er bare avslutningen av den gamle.
— Kjære ven. Har De da aldeles glemt, hvad De utrettet under præsidentbesøket her. Jeg forsikrer Dem, at De gjorde vort land en stor tjeneste ved saa hurtig at skaffe tilveie igjen monsieur Pichons zifferbøker.
— Aa, hvad, det var jo temmelig hurtig besørget. Det var nærmest en tilfældighet.
— Deres beskedenhet gjør Dem ære. Men jeg haaber, De ikke avslaar et litet tegn paa vor erkjendtlighet. Det er dette, som omhandles i det dokument, som jeg nævnte.
Den anden herre smiler.
— En dekoration? spurte han.
— Gjettet rigtig, svarte franskmanden, tillat mig at gratulere Dem. Saa vil De altsaa ikke avslaa den.
—.Nei, men det er ufortjent ære.
— Snik, snak, kjære ven. Asbjørn Krag erholder intet ufortjent. Dermed trykket han den andens haand varmt til avsked og forsvandt inde i Grand hotel.
Den nye æreslegionær gaar videre opover den solbeskinnede boulevard.
Det var virkelig Asbjørn Krag, den landskjendte opdager. Naar han gik her i den tætte feerdsel var det ganske paafaldende, at saa faa kjendte ham. En eller anden civilklædt politimand tok til huen — de uniformerte var forbudt at hilse paa ham —, det var det hele. Asbjørn Krag kjendte i virkeligheten selv den halve by. Men han hadde den merkelige vane at mgtes med sine medmennesker i andre skikkelser end sin egen. Som oftest var han en eller anden tilreisende, en studerende, en forretningsmand, stipendiat, videnskabsmand eller lignende og blev under disse paatagne navne og i forklædning introducert i klubbene og familierne. Naar han optraadte saadan, hændte der altid et eller andet omkring ham. Han grep ind i noget, et menneske forsvandt, der blev hvisket om arrestationer, hvor der før var idel glæde, kunde der nu bli alvor og hvor der før var tung sorg, kunde der bli glæde. Saaledes var Asbjørn Krag.
Hans virksomhet var mangfoldig og forskjelligartet. Naar han som «Grosserer», som «Konsul» eller som «Ingeniør» hadde utrettet, hvad han hadde foresat sig, forsvandt han sporløst.
i nogen dage se den virkelige Asbjørn Krag paa promenaden i Kristiania. Men saa dukket han igjen under. Og saa hørte man kanske sidenefter om en viss svensk læge, som tilfældigvis hadde grepet ind i og avsløret en slem forbrydelse i Kristiania fineste West-End. Forbryderen blev knepet, men lægen forsvandt sporløst . . .
Men hvorledes saa han da i virkeligheten ut denne merkelige mand? La os beskrive ham saaledes, som han nu gaar her; saaledes som han er i virkeligheten. Han er hgi, hans holdning er rank, men ikke som en militærs. Ved et overfladisk blik ser han ikke mere muskulgs ut end en hvilkensomhelst middelaldrende mand, men betragter man ngiere denne elastiske, men faste gang, klærnes fald om hans brede skuldre og bryst, saa faar man hurtig en mistånke om, at han er en mand, som er i besiddelse av baade smidighet og kjæmpekræfter. Han er klædt efter sidste modejournal, men diskret. Cylinderen er nystrøket og skinnende, en tynd, sølvholket spaserstok vipper i hans behanskede haand og i hans mørktfarvede slips stikker en liten fin diamantnaal.
Han minder ikke saa litet om en bankmand eller en større forretningsmand.
og et anstrengende, opslitende liv.
| viss nervøs bevægelighet over det, som gjør, at det likesom stadig skifter uttryk. Hans øine, som er meget gjennemtrængende, er av en noget ubestemmelig farve, nærmest mørkeblaa. Han kan vel være henimot firti aar gammel og dog er allerede. hans haar graastænket ved ørene: Naar han løfter hatten sees det, at han ogsaa er en smule skaldet.
Intet synes at kunne forurolige eller forbløffe denne sikre mand eller bringe ham ut av likevegt. Derfor tar han ogsaa den franske diplomats meddelelse om dekorationen med fuldkommen ro. Det er ikke hans første stjerne. Han har endnu to liggende i sine skuffer — hvor de forøvrig svømmer omkring mellem andre merkelige rariteter: En flattrykt revolverkule, en blodbesudlet Eskilstuna-kniv, en slynge, en dødsmaske, etpar haandjern, noget falskmynterverktøi, et truselsbrev o. s. v.
Asbjørn Krag kjeder sig i denne tid. Han har været uvirksom i længere tid. Der har sandt at si ikke foreligget noget siden den historien med utenriksminister Pichons zifferbøker. Det var forresten en interessant sak, der var baade spænding og livsfare ved den, men den var saa forbandet kortvarig. Det hele blev ordnet paa tre timer og fem og tyve minutter ved hjælp av en hurtig automobil og et revolverskud.
Krag gaar og tænker paa, at hvis han ikke nu snart faar noget at bestille, en rigtig vaaken og interessant sak, saa vil han komme til at bli syk av kjedsomhet. Av gammel vane søker hans øine ind i menneskevrimlen. De streifer alle de mennesker som gaar forbi. Asbjørn Krag ser hurtigere og bedre end andre mennesker. I et tiendels sekund opfanger han de mindste avskygninger i ansigtstræk og minespil, de mindste detaljer ved klædedragten. Intet undgaar hans opmerksomhet.
Pludselig foregaar der en liten forandring med ham. Han stanser ikke, han rykker ikke til. Men der gaar en næsten umerkelig trækning av forundring og overraskelse over hans ansigt. Han har opdaget noget eiendommelig ved et av de mennesker, som har gaat forbi ham. Han vender sig raskt om og gaar den motsatte vei. Hans øine følger nu opmerksomt en herre, som gaar nedover gaten med en stor gul konvolut, sprækkefærdig av papir under armen.
Asbjørn Krag paaskynder sine skridt. Han kommer like indpaa herren med konvolutten og stirrer særlig interessert paa hans venstre øre, hvor en liten dot av herrens brune overskjeg stikker frem.
Da smiler Asbjørn Krag, — et eget selvbevisst smil. Og han nikker likesom han vilde si til sig selv: Jo, nu er jeg sikker i min sak. Der kan ikke være tvil.
Hvad er det saa detektiven har opdaget?
Han har med sit skarpe blit set, at manden med konvolutten bærer falsk skjeg. Ingen andre mennesker kan se det, men der skulde ikke mere end et litet streifende giekast til, før detektivens opmerksomhet fæstedes netop ved dette brune skjeg. Det forekom ham straks mistænkelig. Der er noget livløst over løsskjeg og parykker, som et øvet gie let kan opdage. Krag hadde desuten set, at skjegget var løsnet i fæstet ved mandens venstre øre og dette hadde tilslut overbevist ham.
Der skulde meget mindre til for at vække Asbjørn Krags nysgjerrighet og opmerksomhet. Han tænkte som saa, at naar en mand gaar omkring i Kristiania med et løst skjeg, saa maa der stikke noget fordæktig under.
Han fulgte efter ham. Manden med konvolutten skraadde over gaten, gik gjennem Studenterlunden og kom ned i Stortingsgaten. Asbjørn Krag fulgte fremdeles efter ham.
For en mester som Asbjørn Krag var det ikke vanskelig-at følge efter manden uten at vække opmerksomhet. Desuten vendte ikke manden sig om en eneste gang. Han gik sikkert og trygt videre som et menneske, der visste, hvor det skulde hen.
Fra Athenæum fulgte han Akersgaten til Johanneskirken og gik saa videre Raadhusgaten nedover. Jagten begyndte at interessere Asbjørn Krag. Hvad ialverden vilde denne maskerte mand hernede i det fredelige forretningsstrøk i Kristiania midt paa lyse dagen?
Nederst i Kongens gate, like ved Bankpladsen, stanset manden et gieblik og saa paa sit ur, Asbjørn Krag gjorde det samme. Klokken var 10 minutter over to. Da manden med konvolutten hadde puttet sit ur i lommen igjen, gik han hurtig og uten at betænke sig ned i en liten butik i Kongens gate 2b — en av de ældste bygninger dernede.
Asbjørn Krag ilte til. Han saa, at der over den butik, hvori manden var forsvunden, stod malt med brede sorte bokstaver paa et rødt skilt:
— Det var da et underlig navn, tænkte detektiven, og en underlig forretning.
Utenfor saa butikken ut som et slags engroslager. De to vinduer var stablet fulde av sæpedunker og sæpekasser. Der var ikke alene grønsæpe men ogsaa anden slags sæpe.
Krag gik ind i butikken, hvor han ventet at træffe manden med den gule konvolut.
Han blev noget forbauset, da han ikke saa det allerringeste til manden.
Derimot stod en ung kommis bak disken. Denne unge kommis stirret temmelig næsvist og uforskammet paa den indtrædende.
Asbjørn Krag gik hen til disken og spurte:
— Er chefen at faa i tale?
— Nei, svarte kommissen og gav sig til at rote utaalmodig med noget indpakningspapir. — Men jeg saa jo, at han netop gik ind, bemerket Krag og fikserte den anden skarpt. Komissen blev noget forundret, men han lot sig ikke imponere.
— Jasaa, svarte han, men De kan iallefald ikke faa tale med ham. Han er optat.
— Jeg er kjøbmand i Drammen, oplyste Krag, jeg ønsker at kjøpe et større parti sæpe.
— Her kommer mange, som vil kjøpe sæpe, forklarte komissen overlegent, men vi kan ikke motta flere bestillinger. Vi kan knapt nok effektuere dem vi har.
— Naa saa, ja, da er det bedst, at jeg gaar til en anden forretning.
— Det bør De gjøre.
Asbjørn Krag lot, som om han ikke bemerket den andens paafaldende uhøflighet. Han hilste og forlot butikken.
Han gik langsomt opover gaten. Han hadde faat en bestemt følelse av, at der stak noget mystisk under den besynderlige forretning, «Grønsæpekompaniet av 1907», og han besluttet at foreta en undersøkelse i al stilhet.
Asbjørn Krag ante ikke da, at han nu hadde faat fingre i en av de interessanteste saker i sit lange opdagerliv.
ASBJØRN KRAG BESLUTTER AT UNDERSØKE DENNE EIENDOMMELIGE SAK LITT NÆRMERE.
Nu slog det ham ogsaa, at det var et ganske merkelig navn, de herrer hadde sat paa sin forretning:
stod der. Krag erindret ikke at ha hørt det navn nævne før.
Detektiven gik indom postkontoret, hilste i forbigaaende paa postmester Schøning og bad om at faa tale med et av postbudene.
— Værsaagod, sa hr. Schøning, inde i budrummet vil De finde dem allesammen. Det er netop foran fjerde utlevering. Om fem minutter strømmer de ut.
Asbjørn Krag gik derind og fik fat i det. bud. som ekspederte strøket omkring Bankpladsen og Kongens gate.
— Kjender De et firma, som kalder sig Grønsæpekompaniet av 1907? spurte han.
Postbudet begyndte at le.
— Jo, jeg maa vel le, naar De nævner det firma, så budet.
— Hvorfor det; bringer De nogengang brever dit?
— Aldrig, det var da merkelig. Har kanske firmaet postboks eller henter de brevene selv?
— Nei, da, ingen av delene. De faar nemlig aldrig brever.
Detektiven maa i dette gieblik ha set ganske forbløffet ut, for postbudet begyndte at le igjen.
— Ja, nu maa jeg nok gaa, sa manden, idet han slængte sin postvæske over skulderen og forlot budværelset.
Der stod Asbjørn Krag.
Han hadde hørt noget ganske merkelig.
Først og fremst hadde han set, at et stort firma behandlet de kunder som kom med utsøkt uhøflighet. Dernæst hadde han bragt paa det rene, at firmaet, som dog raadet over et temmelig stort kontor, aldrig fik et eneste brev.
Videre hadde han konstatert, at firmaets chef gik maskert omkring i byen.
Detektiven drev igjen nedover mot Kongens gate. I samme gaard som Grønsæpekompaniet av 1907, holdt ogsaa andre forretninger til. Blandt dem var en agenturforretning i tobak, hvis chef Asbjørn Krag kjendte.
Han gik likesaagodt ind til ham og hilste paa ham.
— Naa, utbrøt agenten spøkende, med hvilken vind er du hitblæst?
— Aa, jeg gik forbi, sa detektiven, og saa tænkte jeg det kunde være artig at se indom. Det er temmelig længe siden vi har vekslet nogen ord sammen nu.
— Elskverdig, elskværdig, sa agenten og rugget hen til et stort skap, hvor han inderst inde hadde nogen smaa, lækre cigarkasser staaende.
Han aapnet en av cigarkasserne og bød frem. En behagelig tobaksduft steg op fra kassen.
Asbjørn Krag tok en cigar og tændte den.
— Ah, sa han og blæste røken ut i vældige, hvite skyer.
— Ja, du har ret, svarte agenten, slike cigarer er ikke røkt her i Kristiania siden jobbetiden. Du ser forresten ut til at være i daarlig humør, hr. politi, tilla han, ingenting at gjøre, bare lommetyverier og overtrædelse av brændevinsloven, hva"? Skidt forretninger, hva"?
— Jeg kjeder mig, sa han, og saa ganske til-Stein Riverton: Det gaadefulde kompani;
| fældig ut av vinduet. Du bor pent grosserer, frit og rummelig.
— Aaja, saamen.
— Men der er kommet en ny forretning i gaarden, siden jeg sidst rgkte hos dig.
— To far, — to nye.
— Jeg la bare merke til den ene. Skiltet er saa prangende. Hvad er det det staar igjen, da. Saapekokeriet av 1905?
— Nei, nei, lo cigaragenten. Det heter Grgnsæpekompaniet av 1907.
— Saaledes er det nok, ja. Stor forretning?
Agenten tok pludselig cigaren ut av munden.
— Død og plage, sa han alvorlig, det er noget for dig.
— Dette grønsæpekompaniet. Nei, at jeg ikke har tænkt paa det før.
— Det er vist noget rart i den plukfisken. Svindel? Hva?
— Hvorledes? spurte Asbjørn Krag fremdeles likegyldig.
— De bare eksporterer. De importerer aldrig.
— Jeg forstaar fremdeles ikke det allerringeste.
— Ja, du maa vite, så agenten ivrig, at dette kompaniet hver eneste dag kjører ut en mængde velfyldte kasser. Men jeg har endnu aldrig set, at de har lagret noget.
— De har maaske fabrik indenfor butikken.
— Langtfra. Jeg kjender gaarden som mine egne lommer. Indenfor butikken er der bare et eneste lagerrum og det kan umulig avgi rum til tiendeparten av alle de varer, selskapet sender ut.
— Men det er jo aldeles urimelig.
— Og ikke destomindre ganske korrekt. Hver eneste dag bringes kasserne ut paa en vogn. Kasserne er da saa tunge, at der maa flere mand til for at bære dem. Næste dag bringes nye varer ut fra lageret. Det er et fuldstændig mysterium. Og vet du hvad, engang hørte vi et dumpt smeld av en eksplosion dernedefra. Røk steg der op, — men vi blev beroliget med, at det bare var en beatrice, som var eksplodert og at ilden var slukket. Men jeg hadde jo aldrig tænkt mig muligheten av, at en beatrice kunde smelde saa forfærdelig.
— Naar skedde denne eksplosion.
— Det er en fjorten dages tid siden.
— Men vet du da ikke, hvor disse varer bringes hen?
— Nei. Men jeg vet at de kjøres ned paa Østbanen. Engang jeg gik ut av porten, mens de holdt paa med at laste vognen, spurte jeg saadan tilfældigvis henkastet: Hvor skal dere hen med alle disse kasserne da. Og jeg fik til svar: Østba'n. Det er alt, hvad jeg vet. Men jeg synes det er en merkelig forretning.
Der lød kraftig vognrammel nede paa gaten.
Agenten gik til vinduet.
— Forresten kan du selv se, sa han, nu kjører netop et læs avsted.
Asbjørn Krag saa ut av vinduet.
En arbeidsvogn trukket av to hester kjørtes ut i gaten. Vognen var tungt belæsset med kasser.
Kristiania-detektiven grep sin hat.
— Si ikke et ord om hvad der er forefaldt, sa han til agenten.
— Naada, er din mistanke allerede vakt?
— Forlængst, svarte Krag, jeg kom herop av den grund. Jeg vilde utspørge dig om grønsæpekompaniet.
— Saaledes altsaa, utbrøt agenten og knipset med fingrene, saa lugter jeg en heftig fordærvelse. Lykke til. Jeg skal late som intet. Jeg er nemlig paa hat med kompaniets chef, skal jeg si dig. Vi har drukket formiddagsportvin sammen paa en bodega.
— Det er udmerket, saa faar du præsentere ham for mig ved leilighet. Farvel.
Asbjørn Krag flgi ut av døren.
Da han kom ned paa fortauget, saa han at vognen med kasserne allerede var kjørt et langt stykke opover Kongens gate. Det store læs av lyse kasser formelig skinnet i den ellers saa hverdagsgraa færdsel.
Vognen svinget ned Prinsens gate, kjørte derfra gjennem Strandgaten til jernbanestationens lasteplads.
Her stod en jernbanevogn som næsten var fuldlastet av samme slags firkantede, likestore kasser. Krag la nu merke til, at der paa alle kasserne stod: «Grønsæpekompaniet av 1907» med store, blaa bokstaver.
En fire-fem arbeidere, hvoriblandt nogen av jernbanens egne folk, begyndte at losse varerne over i jernbanevognen.
I forbigaaende hørte Krag en bemerkning fra en av dem.
Der blev sagt:
— Ja, nu maa vi skynde os, skal vi naa godstoget.
Krag saa paa en togrute.
Der gik et godstog opover mot Lillestrømmen om en halv time. Han visste ogsaa at toget medførte en tarvelig tredjeklasses kupe, hvis passagerer muligens skulde ønske at følge med.
Asbjørn Krag tilbragte rolig et kvarters tid i jernbanestationens restaurant, og da tiden for godstogets avgang nærmet sig, kjøpte han en billet og steg ind i toget.
Men forinden forvisset han sig om, at jernbanevognen med grønsæpekasserne var tilkoblet.
Han spurte en av stationsbetjentene om, hvor vognen skulde hen. Til Bryn blev der svart. Men til hvem der? Ja, det visste han ikke.
Saa spaserte da det lange, tunge godstog avsted bortover skinnerne. Telegrafstolperne gled forbi som jernbanestationer. Efter en reise saa lang som til Trondhjem, stanset toget ved Bryn station.
Og her blev der en længere stans, for kassevognen skulde frakobles og kjøres ind paa et sidespor.
Da endelig dette arbeide var utført, kom Krag likesom tilfældig hen til den mystiske vogn.
Det slog ham straks, at der fra kasserne utdunstet en temmelig ubehagelig lugt. Han mindedes at ha kjendt noget lignende i et garveri.
Det var da fælt, henkastet Krag, hvordan det lugter av denne vognen.
En arbeidsmand oppe paa toppen av vognen —det var den samme, som hadde kjørt læsset ned til jernbanestationen — svarte leende:
— Ja det er ganske rimelig. De vet kanske ikke hvad man laver grønsæpe av?
lugten? spurte arbeidsmanden hvast. Nei, Krag visste ikke det heller. i — De skal bare gaa Deres vei, utbrøt arbeideren. Krag nikket og drev likegyldig væk. Inde paa stationen fik han vite, at kasserne var bestemt til en gaard like i nærheten. Den laa —— knapt fem minutters vei fra stationen. Krag gik opover. Efter stationsfolkenes anvisninger kjendte han straks gaarden igjen. Han blev staaende forundret og betragtet den. Ti han hadde aldrig paa landsbygden set et saadant monstrum.
EN HUNDS KNURREN OG EN MANDS KOMME.
Ved siden av den lille bondegaard laa et uhyre stort breddeskur, noget i likhet med et teglverks lagerbygning. Men der fandtes ikke skorstenspipe eller andet i nærheten, som kunde tyde paa, at man stod overfor en fabrik.
Asbjørn Krag spaserte veien langsomt op til huset. Han kom forbi en landhandel, hvis indehaver han kjendte, tilfældigvis var der ingen kunder i butikken, da detektiven traadte ind.
Landhandleren mottok ham med stor elskværdighet. Han undredes paa, hvad der kunde være hændt paa disse fredelige trakter, eftersom man fik besøk av en saa celeber politimand.
Asbjørn Krag visste at han kunde stole paa handelsmanden. Han fortalte ham like ut, at han var kommet for at undersøke forholdene vedrørende Grønsæpekompaniet av 1907.
Straks landhandleren hørte dette navn nævne, blev han hemmelighetsfuld. Han ledet Asbjørn Krag hen til vinduet og pekte op mot det underlige gaardsbruk, som hadde vakt detektivens opmerksomhet.
— Hvem eier gaarden? spurte Krag.
— Det er dette kompaniet. Men jeg vet ikke, hvem som staar bak. Det er nogen underlige folk. Ingen her paa stedet kjender dem og de omgaaes ikke nogen.
— Er det længe siden de flyttet hit?
— En maaneds tid siden. De kjøpte gaarden av en bonde, som reiste til Amerika. Det er en finfin liten gaard.
— Men det ser ikke ut til, at den blir drevet.
— Nei, det er saken. Den drives aldeles ikke. Markene ligger brak.
— Er det en familie, som bor paa gaarden?
— Nei det er tre mand; de ser ut som utlændinger, men taler godt norsk. Det kan godt være, at de er født nordmænd.
— Hvad gjør de da med gaarden, naar de ikke driver den.
— Ja, den som visste det. Ser De det store træskur, som de har bygget op, hr. Krag?
— Det dækker over en herlig liten jordflate, hvor der i den forrige eiers tid var en kjøkkenhave.
— Saa driver mændene kanske gartneri.
— Nei, langtfra. Vet De hvad de har gjort med kjøkkenhaven, som før vokste op og trivedes saa frodig?
— Nei, det vet jeg virkelig ikke.
— De har strødd sand paa den.
— Sand! utbrøt detektiven forbauset, men i hvilken hensigt?
— Det er der ingen som aner. lalfald er den lille prægtige jordflekken blit totalt ødelagt.
— Men hvorledes vet De nu dette. Har De været indenfor indhegningen?
— Nei. Ved porten staar der med store bokstaver «Uvedkommende forbydes paa det strengeste adgang». Det nytter ikke for nogen at forsøke paa at komme ind. Men en av mine smaagutter fik anledning til at kikke indenfor engang. — De kjender jo alle slike smaafyrers nysgjerrighet — og da saa han, at kjøkkenhaven var aldeles overdækket med sand. Det laa i et temmelig tykt lag.
— Det ser ikke ut som en grønsæpefabrik heller, mumlet Krag, idet han stirret over mot de merkelige bygninger.
— Nei, svarte landhandleren, det er der ikke tale om. En fabrik maa da ha folkehjælp, og utover de tre mænd, som eier gaarden, findes ikke en levende sjæl deroppe. Og dertil kommer, at man aldrig hgrer larm fra stedet. Det ligger der stille og hemmelighetsfuldt som et spgkelseshus. — — — Naa, se, der kommer en ny sending.
Landhandleren pekte nedover veien, hvor kasserne netop blev kjørt opover paa en stor hgvogn med to hester foran.
— Hvorledes hænger det egentlig sammen med disse kasser? spurte Asbjørn Krag.
— Det er der heller ingen som vet. Kasserne blir kjørt fra stationen til gaarden av folk fra byen, som formodentlig er i det hemmelige kompanis tjeneste. Der kommer en sending etpar ganger i uken. Naar læsset nærmer sig, blir portene aapnet, men det paasees, at ingen nysgjerrige paa det tidspunkt opholder sig i nærheten, — og hvis der er nogen, saa blir de straks jaget væk. Naar saa læsset godt og vel er kommet indenfor, lukkes straks portene igjen. Avlæsningen varer etpar timers tid. Da aapnes portene og høvognen kjører enten tom tilbake eller belæsset med tomme kasser. Vognen blir staaende nede paa stationen til næste jernbanevogn arriverer. Det er alt hvad vi vet om disse sendinger.
— Ja, endel. Nogen tror at menneskene er sindsforvirret; andre, at de har en eller anden lyssky virksomhet fore.
Asbjørn Krag blev staaende ved vinduet, hensunken i dype tanker. Han stod og betragtet det store læs, som det ved slag og tilrop til hestene blev drevet opover de temmelig bratte bakker. Endelig kom læsset op til gaarden og det gik akkurat, som landhandleren hadde fortalt:
bak det.
Asbjørn Krag blev hos landhandleren til mørket faldt paa. Han holdt sig skjult inde i landhandlerens privatleilighet, saa ingen fik vite, at den kjendte detektiv hjemsøkte stedet.
Endelig blev det mørkt, og lyset fra gaardene og husene begyndte at glimte utover egnen. Livet paa veiene stilnet. Fabrikkene nede ved jernbanestationen stanset driften for dagen. Kveldstilheten sænket sig litt efter litt over landskapet.
Landhandleren lukket sin butik. Detektiven hadde bedt ham om at følge sig op til det hemmelighetsfulde kompanis gaard oppe paa høiden. deres komme.
Da de var kommet ind ved det store træskur, stanset detektiven.
— Kjender De lugten, spurte han, der utstrømmer en merkelig lugt fra dette skuret.
De listet sig omkring skuret; overalt var den ubehagelig lugt like intens.
Detektiven forsøkte at aapne porten med en falsk nøkkel som han hadde paa sig. Landhandleren, som tydeligvis var meget bange, advarte ham herimot, men Asbjørn Krag lot sig ikke avskrække.
Pludselig hørtes indenfor en vild knurren og et dyrs heftige snøften. Detektiven for et øieblik tilbake.
— Det er blodhundene, sa landhandleren, det hemmelige kompani holder ogsaa blodhunder. Det vil ikke nytte Dem at slippe indenfor, De vil blot opnaa at bli revet ihjel av blodhundene.
— Nu har jeg faat laasen op, svarte Krag, men porten holdes igjen av en jernslaa indenfor. Med en gang grep Asbjørn Krag landhandleren i armen og dukket ham ned.
— Skridt, sa han, jeg hører skridt.
De to mænd la sig flatt ned i græsset. Mørket var nu saa tæt, at de ikke kunde sees av nærstaaende.
Hundens rasende knurren vedvarte, og detektiven kunde høre, at den indenfor snuste i nærheten av det sted, hvor han og landhandleren laa trykket op til væggen. Nu hørtes ogsaa stemmer. Det var to mænd som nærmet sig det sted hvor Asbjørn Krag og landhandleren laa, idet de talte urolig med hinanden.
— Hvad gaar der av hunden? spurte den ene.
— Jeg vet ikke, svarte den anden stemme, en grov basrøst, den pleier aldrig at bære sig saadan ad, uten at der er fare paafærde.
Hunden knurret høiere og højere og satte tilslut i med et høit bjæf.
— Skulde det være nogen utenfor? hørtes en av stemmerne igjen.
— Javel, la os det.
Det raslet i et nøkkelknippe, hunden skrapet utaalmodig mot porten.
— Aapne først den lille luke, så stemmen igjen, la os faa vite, hvem det er. Hvad var det? — Hørte du noget?
— Jeg syntes jeg hørte en kjendt lyd.
Det var Asbjørn Krag som hadde spændt sin revolver.
— Jeg ønsker ikke at bli revet ihjel av en vild hund, hvisket han til landhandleren, saa vil jeg heller gi mig tilkjende.
Han vilde til at reise sig, da han stansedes i sin bevægelse ved at høre, at hundens sinte knurren gik over til lydelige glædesglam.
med faste skridt opover veien. Litt efter litt gled skikkelsen frem i maanelyset, og Asbjørn Krag saa nu, at det var det hemmelige kompanis chef, den samme maskerte skikkelse, som han tidligere paa dagen hadde truffet paa Karl-Johan. 0 — Er der nogen derute, ropte nu den barske stemme inde fra skuret. Skikkelsen stanset / knapt ti skridt fra porten.
~ — Javel, svarte han med tør, næsten ironisk stemme, det er mig. Det er da aldeles unød- " vendig at holde et saadant leven.
Nu blev der stor forundring indenfor skuret. | Asbjørn Krag hørte, hvordan hunden blev beroliget. — Kjender ikke du din egen herre, var det en som sa, lig rolig dit bæst. Men da hunden allikevel ikke forholdt sig rolig, fortsatte stemmen: — Bind ham, Jonas. Hunden blev bundet. Saa blev slaaen revet fra og nøklen sat i laasen. Det varte en stund før de derinde fik porten op. — Skynd dig nu! ropte chefen utenfra, jeg skal  avsted igjen straks, jeg har liten tid.
Manden indenfor bandet.
— Det var da pokker, ropte han, man skulde æsten tro nogen har fingret med laasen. Saa, der gik den.
Porten blev slaat op og chefen dukket ind i skuret.
— Noget nyt? spurte han.
— Jeg antar om en fem seks dage, svarte chefen rolig, og til da maa vi være færdige. For længere end en uke til kan vi ikke holde sti lingen.
TO BLODHUNDER, TO SKUD OG ET MØTE MED CHEFEN.
Døren lukkedes efter chefen. Krag og handelsmanden laa urørlige som døde og lyttet. — Hvormeget kan De yderligere ta? spurte chefen indenfor. 0 — Jeg antar en tolv femten læs til, svarte stemmen, lugten begynder at bli svinagtig. 0 — Hvad sier folk heromkring?
— De er meget nysgjerrige, men holdes paa avstand, de er rædde for hundene. — Hvad sier de om os? — Nogen sier, at vi er forrykte. — Hahaha, la dem bare være i den tro. — Andre, at vi er dynamitmænd og russiske flygtninger, som har oprettet en hel bombefabrik.
— Det er værre. Det kan jo gi politiet anleding til at blande sig i vore affærer. Vi kan sikere at bli overrumplet.
Riverton: Det gaadefulde kompani, 3 — La politiet komme. De vil ikke finde andet i butikken end grønsæpe.
— Og saa vaniljesæpe, kjære ven, og nogen stykker av den aller fineste toilettesæpe.
Stemmerne blev fjernere og fjernere, men Asbjørn Krag opfanget dog en ytring av den ene av mændene:
Resten gik væk.
Asbjørn Krag listet sig hen til porten. Hunden var blit efterlatt bunden; den vedblev med sine hyl og knur, da den naturligvis fremdeles tæftet de to mænd utenfor.
Saasnart Krag nærmet sig porten, blev den sintere; det formelig lyste omkring den av fræsen og rasende knurren. Naar Krag fjernet sig blev den mere beroliget.
Detektiven var blit noksaa bevæget ved at høre samtalen mellem de to hemmelighetsfulde mænd.
—me— var for slags forretning, men den oplyste dog saa meget, at herrerne var overordentlig bange for politiet.
Asbjørn Krag skjønte nu, at en forbrydelse | var under forarbeidelse.
At det var en stor forbrydelse, derpaa tydet | det temmelig svære apparat, som var sat i be- | vægelse.
Men hvad det var der blev forberedt, kunde han ikke fatte. Imidlertid glædet det ham, at han hadde endnu nogen dage til sin raadighet. Foreløbig vilde han helst av alt og endnu i denne nat avlægge et besøk indenfor det gule planke- | gjærde.
— Jeg hører bare en hund, hvisket han til handelsmanden, der fortalte ham, at der var to.
— Hyss, svarte handelsmanden, nu hører jeg den anden svare.
Asbjørn Krag lyttet. Og nu hørte han selv ogsaa fjerne hundebjæf. Den bundne hund hernede ved porten bjæffet og bar sig, og dens | kamerat, som tydeligvis var indestængt et eller andet sted, svarte.
— Begge hundene er med andre ord ute av funktion, sa Krag, den ene er bundet, den anden indestængt. Da maa det kunne lønne sig at avlægge et litet besøk indenfor indhegningen.
j Handelsmanden sgkte at faa ham fra det vovsomme eksperiment, men Asbjørn Krag bare rystet paa hodet.
— De kan gaa tilbake til butikken, hvis De vil, sa han, men jeg klatrer ialfald over.
Han gik langs plankegjærdet og undersøkte det for at finde et sted, hvor han lettest kunde svinge sig over. Eftersom han fjernet sig fra indgangsporten, stilnet hundens raseri.
Endelig fandt han et passende sted.
Der stod et næsten avkvistet træ like indpaa plankegjærdet. Han klatret op ad stammen og kastet sig derfra indpaa plankegjærdet.
Et gieblik efter var han gledet ned paa den anden side. Han sank ned i jord og sand til over anklerne, blev staaende stille en stund og lytte med haanden paa revolverskjæftet. Nei, hans optræden var ikke blit bemerket av nogen.
Saa gik han langsomt fremover i den løse jord. Litt efter bøiet han sig ned, likesom om han vilde undersøke jordens og sandets kvalitet; et utrop av overraskelse gled over hans læber.
Han nærmet sig den lille bondegaard, hvorfra et svakt lysskin fra vinduene strømmet ut. Forskjellige skygger, som svandt og gik indentor gardinet, fortalte ham, at mændene vandret frem og tilbake i ivrig samtale.
Han kom helt hen til vinduet. Her kunde han høre deres stemmer.
i rene ligere var holdt for chefen, talte i en temmelig * befalende tone. De andre kom med enkelte bemerkninger og indvendinger, som den anden søkte at motbevise.
Asbjørn Krag kunde ikke i sammenhæng opfatte, hvad der blev talt om, men han skjelnet enkelte ord.
Saavidt han forstod, blev der talt om maal og | avstande, ordet meter blev flere ganger nævnt.
En gang hørte han tydelig, at der blev sagt: | 94 meter. Der blev ogsaa talt om vandet, og Krag hadde det bestemte indtryk, at en av dem sa: Vi maa jo se at klare os, saa vi ikke drukner. Ved dette lo de andre og chefen sa: Eller vi grundstøter paa fjeldet.
Det hele blev Krag mere og mere uforstaaelig.
Men nu begyndte hunden inde i bordskuret at ule stygt, og en av mændene, som ved denne jeilighet stod like ved vinduet, bemerket:
— Den vil til sin kamerat; det er bedst at slippe den. Vent du, Karo.
Død og plage, nu gjælder det dit liv, tænkte Asbjørn Krag, idet han hurtig fjernet sig fra vinduene, en blodhund er ikke at spøke med. Han gik tilbake den samme vei, han var kommet, saa hurtig, han kunde i den løse sand.
Han hørte en dør bli aapnet.
I sandet. Et gieblik efter var det svære, glubske dyr like indpaa ham.
Krag holdt sin revolver i haanden. Han ventet til hunden gjorde springet mot hans strupe, og skjøt saa.
Kristiania-detektiven feilet aldrig et revolverskud. Dyret styrtet med et tungt gisp til jorden og var død paa flekken.
Men nu var ogsaa Asbjørn Krag henne ved gjærdet. Idetsamme han hev sig over og faldt ned paa den anden side, hørte han larm av trampende føtter inde fra det lille hus, døren blev revet op, de utstøtte eder og forbandelser.
Utenfor gjærdet stod handelsmanden og skalv.
— Hurtig! ropte Krag, la os springe ret over markene.
De satte paa sprang, alt hvad benene kunde bære dem. De løp for sit liv. Asbjørn Krag var en atlet, en hurtigløper. Han kunde som en storm ha fart forbi handelsmanden, men han vilde ikke forlate denne, og han holdt sig derfor paa siden av ham. Under løpet tok han sin kappe av, da den hindret hans bevægelser.
Men nu hørte han, at mændene allerede hadde faat porten aapnet og løsnet den anden hund.
Den jaget over markene med sit lysende røde gap som et ildsvælg foran sig. Langt efter kom de tre mænd styrtende frem i en klump.
Asbjørn Krag og handelsmanden var nu naadd ned til veien. Men det var endnu langt til handelsmandens butik. Asbjørn Krag forstod, at hunden snart vilde indhente dem.
De kom til en hulning og sving i veien, hvor de i et gieblik var skjult for forfølgernes blikke.
Asbjørn Krag tok hurtig sin beslutning. Han kastet sin kappe over handelsmandens skulder og ropte:
— Løp gjennem tykningen der tilbake til butikken, saa De ikke sees.
— Bare gjør som jeg sier; saa — hurtig.
Handelsmanden forsvandt inde mellem trærne.
Asbjørn Krag stillet sig i position og sigtet med revolveren henover veien. Idetsamme kom hunden farende, utstgtende en rasende gurglen. Dens luende svælg var en glinsende skive for Asbjørn Krag. Han skjøt og dyret styrtet straks til jorden.
Saa puttet Krag hurtig revolveren i lommen og gik rolig fremover veien mot de fremstormende mænd.
Da mændene fik øie paa ham, hørte han en av dem rope:
— Nei, det er ikke ham, kappen — — I næste øieblik hadde de omringet ham og den ene av mændene grep om hans strupe.
— Hjælp! Overfald! ropte Asbjørn Krag og slet sig løs.
Nu traadte chefen hen til ham. Chefen hadde en revolver i haanden.
— De har trængt Dem ind paa vore enemerker og skutt vor hund, sa han.
— De er da kommet til feil adresse, for de mænd, som dræpte hunden, sprang netop forbi mig. Den ene hadde en rykende revolver i haanden.
— Ha, der grep vi Dem, hvordan vet De, at bunden er dræpt?
— Hunden! utbrøt Krag forundret, den ligger jo dernede.
To av mændene styrtet ned til hulveien, hvor de nær var snublet over den stakkars Karos lik.
De utkastet svære eder og forbandelser.
— Sandelig har han ikke dræpt Karo ogsaa! ropte de, men han skal undgjælde for det. Hallo! Petter! Her er hans spor.
Chefen var blit tilbake med Asbjørn Krag. Han betragtet detektiven opmerksomt og med mistænksomhet.
— Mindes jeg ret, saa har jeg set Dem før, sa han.
ongens gate.
«Grønsæpekompaniet av 1907». Den anden for et sammen.
ioneerer, en ung diskemand, som virkelig opørte sig hgist uforskammet.
HVAD DETEKTIVEN HØRTE, OG HVAD HAN TILSLUT SAA.
De tre mænd, som hadde fulgt efter detektiven og landhandleren, tumlet nu omkring en stund for at finde de formentlige flygtninger.
Chefen for «Grønsæpekompaniet av 1907» betragtet Asbjørn Krag meget opmerksomt.
Det var ganske tydelig, at han næret en eller anden mistanke mot ham. Men detektiven spilte sin rolle som tilfældig forbipasserende saa udmerket, at den falskskjeggedes mistanke efterhaanden avlededes. Asbjørn Krag gik endogsaa saa langt, at han i en elskværdig tone tilbød sin assistance, hvis det forlangtes av ham. Dette blev imidlertid avslaat med en paafaldende ilsom bestemthet.
Ved denne manøvre var det nu lykkedes detektiven at uthale tiden saa langt at landhandleren uset kunde naa sit hjem, hvis vinduer lyste venlig og fredelig et stykke nedenfor hulveien.
Efter at ha sagt farvel til herrerne i det mystiske hus, fortsatte Krag op over veien, som førte i den stik motsatte retning av jernbanestationen. Herved vilde han gi indtryk av, at han hadde et eller andet erende at utføre i den nærmeste nærhet.
Ved en lang omvei kom han saaledes senere ned til jernbanestationen i nogenlunde god tid før næste lokaltog skulde avgaa til Kristiania. Han gik og drev frem og tilbake paa peronen og avventet togets ankomst mellem andre uvedkommende reisende, da han pludselig saa en mand ilsomt og uten at se sig omkring til nogen kant, snike sig ind i stationens 3dje klasses venteværelse. Kristiania-detektiven var ikke et gieblik i tvil om, hvem det var. Han hadde paa ny chefen for Grønsæpekompaniet for øie.
Toget kom susende, Asbjørn Krag steg ind, hvert øieblik speidende efter den falskskjeggede, som han straks hadde forstaat agtet sig til byen samtidig.
Han satte sig imidlertid rolig ned i en anden klasses røkekupe og tændte en cigaret.
— Vi to skal tale nærmere sammen, tænkte han hen for sig. Da en avisgut i samme øieblik kom ind, kjøpte han av gammel vane aftenens aviser, som han ganske rolig kastet hen i et hjgrne uten at se i dem. Hans tanker var nemlig beskjæftiget med ganske andre ting. Det forundret ham igrunden, at han ikke hadde set den falskskjeggede bestige toget, men han tænkte ikke et øieblik paa at gjennemsøke de menneskefyldte, tilrøkede tredjeklasses kupeer. Han var dog bestemt paa at holde et vaakent øie med dem, der steg av ved Østbanestationen.
Toget nærmet sig allerede Kristiania, da selveste grønsæpechefen til detektivens forbauselse traadte ind i kupeen og hilste godaften. Krag hilste imidlertid meget venlig godaften igjen, og bød ham med en haandbevægelse ta plads.
— Nu, er De allerede retur, spurte den indtrædende, idet han satte sig ned og tok en avis. Detektiven la merke til, at hans reisefælle saa paa ham med et ondt blik.
— Ja, og jeg reiser egentlig med uforrettet sak. Og forøvrig gjælder det ikke noget vigtig heller, sa Krag likegyldig. — Men De, min herre, De bor jo ved Bryn, og ikke destomindre foretar De en tur til hovedstaden paa denne tid?
— Jeg vil anmelde overfaldet paa mit hus og den umenneskelige nedskytning av mine to kjære hunder allerede iaften.
— Ja, synes De ikke, det bør gjøres?
— Jo, selvfølgelig, hvis De synes om at ha med politiet at gjøre ved den første, den bedste leilighet. Hvad slags race var Deres hunder forresten?
— Jeg synes oprigtig talt, at det ikke vedkommer Dem, hvilken race de var av.
— Neivel, men var det ikke blodhunder?
— Jo, netop. Og det er det eneste slags hunder, jeg ynder at holde.
— De maa jo ha Deres grunde derfor.
— Ingen andre, end at jeg vil vite mit hus og mine eiendele i sikkerhet for de banditter, som nu og da huserer her i egnen.
— De anskaffer Dem formodentlig nye blodhunder om kort tid da?
— Nei. Jeg erstatter dem med nogen udmerkede skytevaaben. Revolvere er igrunden ogsaa lettere at holde end hunder.
— Ja, man maa jo beskytte sig mot forbryderne i samfundet, sa detektiven, idet han saa ut av kupevinduet. Men, apropos forbrydere, —tror De politiet vil finde hundemorderne?
— Det blir politiets sak.
— Ja, det er et og andet her i verden, som blir politiets sak, henkastet Krag og reiste sig. De var nemlig allerede naadd Kristiania.
Toget stanset. Kristiania-detektiven og hans besynderlige reisefælle steg av.
Ute paa peronen sa den falskskjeggede med et ondskapsfuldt grin, likesom fortsættende samtalen fra kupeen:
— Man bør nødig træde i mine selvskud.
Krag nikket fremdeles likegyldig, tiltrods for at han mere og mere blev bestyrket i sin mistanke om, at denne mand maatte være en farlig forbryder der kanske snart vilde være i politiets vold. Han sa ganske likefrem godnat, og de gik hver sin vei.
Detektiven var bestemt paa allerede samme aften at se sig om litt nærmere i det hemmelige sæpekompanis leilighet. Og han hadde en bestemt forutfølelse av, at han endnu engang i aftenens løp vilde støte paa kompaniets chef. Utenfor stationen hitkaldte han en drosche. Han satte sig op og gjorde en haandbevægelse til kusken.
— Politistationen? spurte denne. Krag nikket. Der fandtes nemlig ikke den vognmand i Kristiania, som ikke kjendte ham.
Det var en høstlig, klar luft og kveldtaaken kvalte næsten lykteskinnet i gaterne. Detektiven slog frakkekraven op. Da han kjørte over Stortorvet, la han merke til, at Vor Frelsers taarnur netop viste tolv mot ham.
Utenfor politistationen betalte han kusken uten at si et ord. Derpaa gik han op paa sit kontor, hvor han straks gik igang med at foreta en forklædning. Han stanset et øieblik og betænkte hvad slags forklædning, der i dette tilfælde vilde være bedst. Han valgte at ta paa sig en gasverksarbeiders ærmeslitte bluse, en privat knebelsbart og pjusket hjerteknuser.
Da dette var besørget, ringte han op sin ven cigaragenten, der som før meddelt hadde kontor i Kongens gate 2 B. like over det mistænkelige firma. Han fandt agenten hjemme og bad om at faa laane nøklene til hans kontor, da han gjerne endnu engang vilde foreta en natlig undersøkelse dernede.
Kort efter kjørte en konstabel i en automobil i største hast til agentens privatbolig og fik de fornødne nøkler. Asbjørn Krag gik allerede og drev frem og tilbake foran politistationen, røkende en cigaret, da konstablen kom kjørende medbringende nøklene. Han gav den hongrgjørende politimand nogen ordrer, vinket ham av og satte sig op i den samme bil, hvorpaa han sa til kusken:
— Kjør nedover Kongens gate.
Allerede paa hjørnet av Raadhusgaten steg han av, betalte kusken og vandret videre nedover mot sæpeforretningen.
Hernede var lykterne allerede slukket og der hersket et uhyggelig, smugagtig mørke allerede ute i gaten. Men mørket blev endnu uhyggeligere og ulykkessvangert, da han stille og forsigtig aapnet porten og begyndte med lydløse trin at stige op trappen, som førte op til cigaragentens dør. Denne vei hadde han jo gaat før og hans udmerkede stedsans gjorde ham istand til at famle frem til døren uten at behøve at benytte den elektriske blændlykte, han altid bragte med paa slike ekspeditioner. Likesaa lydløst som han aapnet porten aapnet han nu døren til kontoret og listet sig ind. Efter at ha forvisset sig om at gardinene var omhyggelig nedrullet, tændte han en lampe. Derpaa stanset han midt i værelset og lyttet.
Da gik et meget betænkelig drag over hans ansigt.
Hans øvede øre syntes at opfange en fjern stgi. Det dirret likesom ganske svakt i hele huset. Han kunde merke, at vandet i et halvfyldt glas paa bordet kruset sig med smaa, jevne mellemrum. Han la sig flat ned med øret mot gulvteppet og lyttet nærmere. Og nu kunde han tydeligere høre støien. Det lød som fjerne slag av staal mot staal, jevnt og uavbrydelig, slag og atter slag likesom dypt nede fra jordens indre.
Et øieblik efter reiste han sig, gik hen til en sidedør i værelset og aapnet den med en falsk nøkkel. Han overbeviste sig om, at der fra denne dør førte en gang med en trappe, som formodentlig førte ned til det mystiske sæpelager.
med lydløse trin ut i den mørke gang. Med revolveren i høire og blændlykten i venstre haand naadde han bakdøren, der førte ned til kompaniets leilighet. Det var ham blot et øiebliks sak at aapne døren ved hjælp av en dirk, og nu stod han inde i selve lagerrummet. Her stanset han uhyre spændt.
Støien lød allerede meget tydeligere herfra. Et gieblik tænkte han sig, at det kunde komme fra kjelderen.
nedgang. En saadan maatte formodentlig eksistere enten her i dette lagerrum eller ogsaa ute i den tilstøtende butik.
Han fandt dog ingen saadan nedgang i det første værelse, men ved at kaste et blik rundt omkring i rummet, hvor blændlykten bragte en hel masse kasser og dunker til at træde frem av mørket, fik han lyst til at undersøke disse gjenstande nærmere, før han begav sig ind i butikken.
Han løftet paa en av kasserne. Den var rent besynderlig let. Den maatte være ganske tom.
En dunk blev ogsaa undersøkt. Den viste sig | ogsaa at være tom. Alt omkring i rummet var | tomhet paa tomhet. Intetsteds var der spor av, at der nogensinde hadde været hverken grønsæpe | eller andre sæpesorter indenfor disse vægger. —Stein Riverton: Det gaadefulde kompani. 4 I en stor spænding laaste han sig ind i butikken. Her fik hans undersøkelse samme resultat. Bare tomhet og fuldstændig mangel paa grønsæpe overalt. Alle kasser og dunker i butikken var ogsaa tomme.
Heller ikke i butikken fandt han nogen nedgang til den formodede kjelder. Det nyttet ikke, han maatte forsøke at gaa efter lyden og ad en anden vei komme paa det rene med, hvor og hvad denne mystiske natlige larm skrev sig fra.
Nu stod han atter lyttende.
Men i dette øieblik var larmen pludselig ophørt. Der gik etpar minutter i den mest dræpende stilhet, en stilhet, som fik det til at isne selv gjennem den behjertede detektivs blod. Dette varte henved etpar minutter, og Krag var allerede ifærd med at ta et skridt ut i det mørke lagerrum, da der med et lød et dump smeld likesom under huset.
Noget mere uventet kunde neppe tænkes, det brakte detektiven til at fare sammen. Men han mandet sig øieblikkelig op, fuldt bestemt paa at faa en forklaring paa disse besynderlige tildragelser.
— Det var et djævelens sted, mumlet han sagte hen for sig og steg resolut ut i lagerrummet med revolveren parat i den høire haand.
Han hørte virkelig sagte tuslende skridt utenfor etsteds i den ytre gang.
— Nu er fanden løs, tænkte detektiven, og der for en følelse gjennem ham som han kjendte fra de tusen farer, han før i sit liv hadde været i.
Litt efter kunde han intet høre til skridtene i gangen. Atter var alting stille. Men pludselig tok de dumpe slag til igjen, akkurat som før smeldet. Han forstod nu, at der maatte være flere mennesker under jorden ustanselig beskjæftiget med avvekslende at bore i fjeld og løsne mineskud. Lyden av en jernslægge mot et staalbor maatte det være og intet andet.
Men i dette øieblik streifet en ny tanke detektivens hjerne. Det var unegtelig et vovsomt stykke arbeide allerede denne nat og ganske alene at begi sig ned til de ihærdige arbeidere. At det var med en eller anden forbrydelse som maal, og at de derfor var paa aarvaaken vakt, kunde betraktes som avgjort. Og kjendte han denslags folk ret, var de ikke nøie med at rydde altfor nysgjerrige medmennesker avveilen.
Skulde han forsøke at liste sig ut gjennem butikken og hente assistance? Det vilde ganske vist være det klokeste, men han valgte dog at vente endnu nogen øieblikke for at høre om skuddene nedenfra skulde bli hyppigere.
Han traadte nu helt ind i gangen saa langt han -kunde komme, hele tiden uten at benytte blændlykten.
Herved blev han opmerksom paa en ganske svak lysstripe som stak op nedenfor gulvet : gangen.
Det er gluggen ned til denne lille hyggelige underverden, tænkte han.
Pludselig befandt han sig i et aldeles overvældende blændlys, han skimtet skyggen av en haand og konturene av et skjegget ansigt og han følte en revolvermunding gape mot sin pande, og han hørte en rasende menneskestemme si:
— De hadde altsaa allikevel lyst til at trampe i mine selvskud. Nu faar De fan gale mig ta følgerne.
Asbjørn Krag stod altsaa overfor det truende revolverløp. Grønsæpekompaniets chef holdt blændlyktens munding mot ham. Chefen blev staaende i mørke, mens hvert træk i hans ansigt var oplyst, det visste han. Han betænkte sig et sekund. Det gjaldt for ham at spille den hurtigste og fineste komedie, han vel hadde spillet i sit liv. Han velsignet nu den stund, da han hadde faat det indfald at forklæ sig som en fattig gasverksarbeider med en ærmeløs slitt bluse.
Og uten at betænke sig, kastet han sig ned paa gulvet og ropte:
— Tilgiv en fattig stakkars satan.
— En fattig satan? hvad mener De? spurte grønsæpekompaniets chef, og lot lyset fra blændlykten gli utover den andens fattige, slitte dragt.
Asbjørn Krag skjulte ansigtet hulkende i sine hænder. Herunder fik han ogsaa anledning til at rive av sig en diamantring, som han hadde paa fingeren og som ellers vilde ha funklet vel mistænkelig i disse omgivelser.
Detektiven skjønte, at den eneste mulighet for hans redning var, om grønsæpekompaniets chef ikke hadde gjenkjendt ham.
Der blev en pause, hvori chefen med intens opmerksomhet betragtet den sammenkrøpne skikkelse, som fremdeles laa nede paa gulvet.
— Naade, naade, bad Asbjørn Krag, jeg har ikke spist paa tre dage — — — — og saa tænkte jeg at benytte en falsk nøkkel.
— Stjæle, hvad? utbrøt chefen forarget, hvad har du stjaalet? si fra.
Det hamret gjennem Asbjørn Krag. Hadde det lykkedes ham at bedra chefen? Eller spilte ogsaa denne komedie?
— Ingenting, herre, svarte detektiven med klynkende stemme, ingenting. Jeg blev jo overrasket.
Grønsæpekompaniets chef brummet en uforstaaelig sætning til dette, og ropte saa pludselig:
— Jakob, Jakob.
En larm av trampende føtter hørtes inde fra lagerrummet, og straks efter viste en skjegget, arbeidsklædt skikkelse sig i lyset av blændlykten.
Asbjørn Krag saa op et øieblik og merket sig denne mands utseende. Han mindedes aldrig at ha set ham før.
— Her har jeg grepet en tyveknegt, sa chefen.
— En tyveknegt, ha, ha, ha, lo den nye mand, hvorledes er han kommet herind?
— Gjennem bakdøren, ved hjælp av en falsk nøkkel, svarte chefen. Sørg for at vi faar en bedre laas for døren. Staa op, din slyngel.
Det sidste var henvendt til Asbjørn Krag, som derefter langsomt reiste sig. Detektiven forsøkte at gjemme sig her i mørket et eller andet sted, lyset fra blændlykten generte ham. Grønsæpekompaniets chef saa dette og opfattet denne bevægelse som et utslag av skamfuldhet, og det støttet forsaavidt detektivens aktier.
— Svar hurtig, hvem er du? spurte chefen.
— Josef Carlsen, Langgaten 6, svarte detektiven.
— Hvorledes kunde du falde paa at bryte ind her? — Det er da klart. Jeg vilde stjæle.
— Tak den leksen kjender vi. Er du ikke i stilling? Saavidt jeg kan se, er du jo i en gasverksarbeiders uniform.
— Jo det er sandt, men jeg er blit avskediget for en ukes tid siden.
— Menneskelige skrøpeligheter, herre, drukkenskap, herre.
Chefen tænkte sig om et øieblik.
— Er det første gang? spurte han.
— Ja, svarte Asbjørn Krag, det er første gang.
Den skjeggede arbeidsklædte lo, og detektiven forstod denne latter.
Chefen tok et pengestykke op av lommen, kastet det hen til Krag og sa:
— Ta den. Og forsvind saa. Dermed aapnet han døren.
Asbjørn Krag dukket sammen og styrtet ut fremmumlende taksigelser. Han gik langsomt opover gaten, det var nu blit saa sent, at ingen mennesker var ute. Pludselig hørte han skridt bak sig. Han bemerket en skikkelse da han vendte hodet.
Asbjørn Krag forstod nu, at chefen allikevel lager.
Detektiven blev nemlig forfulgt.
Asbjørn Krag lot naturligvis som om han ikke merket at han blev forfulgt. Men han hørte den andens listende trin bak sig, han hørte, hvordan han smat ind i portrummene, hvordan han skjulte sig bak stentrappene for ikke at bli opdaget.
Asbjørn Krag vendte sig ikke om en eneste gang. Stanset han under et lykteskin for at tænde sin pipe, stanset skridtene bak ham ogsaa. Det var klart, at den falskskjeggede hadde sendt en mand efter ham for virkelig at faa konstatert hvem denne «tyv« var. Han kunde naturligvis simpelthen undslippe for forfølgelsen ved at gaa ret ind paa politikamret, men det var der liten mening i, for derved varslet han jo grønsæpekompaniets mænd om, at han var politimand og at han hadde været paa spor efter deres hemmelighetsfulde geschåft, og hvad vilde han -opnaa derved? Han vilde bare opnaa, at hele kompaniet endnu i samme nat stak avgaarde uten at efterlate sig andre spor end de tomme, latterlige kasser dernede i butikken i Kongens gate 2 b.
Asbjørn Krag skjønte nu, at en stor og eiendommelig forbrydelse planlas. Han hadde hittil seet tre-fire av den interessante bande. Men det var naturligvis endda flere. Det gjaldt at knipe dem allesammen. Desuten visste han endnu ikke alt, hvad der var igjære. Han kjendte ikke planen i dens enkelthet, men han hadde dens store omrids staaende klart for sig. Det var av vigtighet, at han ikke nu handlet overilet, at han ikke i unødvendighet vakte bandens mistanke.
Asbjørn Krag slentret som før likegyldig henad gaterne, smattende paa sin pipe, med en slængende slæpende gang, som er karakteristisk for den type av lasaroner, som detektiven skulde forestille.
Omsider kom han ned i Kristian Krogs gate, hvor han stanset utenfor et av de aller tarveligste, halvoffentlige logihuse, hvor forkomne, husvilde eksistenser kunde faa overnatte for nogen øre.
Han banket haardt paa døren — et bestemt antal slag som hørtes ut som et signal.
ind i logihuse for at opspore en eller anden bortkommen ugjerningsmand.
Asbjørn Krag hørte, at forfølgeren stanset ved et gatehjørne i nærheten. Nu stod han naturligvis og vogtet paa, hvad den formentlige gasverksarbeider foretok sig. Litt efter raslet en nøkkel i logihusets dør, og vaktmesterens skjeggede, grinete ansigt viste sig i døraapningen.
Da vaktmesteren fik se hvem der stod utenfor, bandte han stygt og vilde uten videre smelde døren igjen for næsen paa detektiven.
— Pak dig bort, ropte han, her kommer ingen husvilde ind efter klokken tolv om natten.
Men Kristiania-detektiven satte støvlen i døraapningen, saa døren ikke kunde lukkes. Han hvisket:
— Hys da, Jansen, det er mig, Asbjørn -Krag. Saa — — — se da ikke saa forskrækket ut for det. Jeg forfølges.
— Jeg kjendte Dem ikke, hr.
— Tal ikke mere derom. Borte ved hjørnet her staar en mand, som følger efter mig. Han maa ikke slippe ind.
— Neivel, jeg forstaar.
— Men den anden tror ikke, at jeg er politimand, han maa bestyrkes i den tro.
— Vel, vel. — Hvad skal jeg gjøre?
— Faa istand en krangel med mig. Slip mig næsten ikke ind.
— Jeg forstaar, jeg forstaar, hvisket vaktmesteren tilbake. Høit sa han da:
— Vil du se at pakke dig, din næsvise slubbert. Saa væk med dig ellers henter jeg politi.
— Vær ikke saa ubarmhjertig mot en fattig stakkar, bad nu Asbjørn Krag likesaa høirøstet. Jeg har ikke noget sted at gaa hen, hr. vaktmester.
— Ja, men her er det fuldt. Desuten lugter ' det jo brændevin av dig. Kom væk nu.
— Nei jeg gaar ikke. Jeg er træt. Jeg har ikke sovet paa tre døgn. Desuten er jeg syk.
— Jo tak, den sygdommen kjender vi.
Vaktmesteren satte en blændlykte op i hans ansigt.
— Gammel tyveknegt, hvad? Skal jeg faa kalde paa politiet, hvad?
— Ja, kald paa politiet, men ind vil jeg i allefald, svarte Asbjørn Krag. Dermed trængte han sig uten videre ind gjennem døren, tiltrods for vaktmesterens larmende protest og heftige motstand. Døren blev omsider lukket efter dem. Den hjemløse gasverksarbeider var lukket ind.
Men straks efter banket det igjen paa logihusets dør. Dennegang stod en skummelt utseende person utenfor, en yngre fyr med frakkekraven opslaat, hatten ned i øinene og hænderne dypt begravet i bukselommerne.
Asbjørn Krag saa ham fra vinduet. Det kunde ikke være nogen anden end forfølgeren fra «Grønsæpekompaniet av 1907».
— Slip ham ikke ind for nogen pris, hvisket Asbjørn Krag til vaktmesteren. Detektiven var allerede ifærd med at foreta en omklædning. Han fandt et sæt nogenlunde bra, almindelige klær inde paa vaktmesterens værelse.
Imidlertid aapnet vaktmesteren paany døren og lot skinnet fra blændlykten falde paa den hjemløse nr. 2.
— Jeg er husvild, så en grøtet stemme under hattebremmen, jeg vil indenfor. Men vaktmesteren svor paa, at der ikke var plads, og han maatte forfgie sig bort.
Grønsæpemanden vilde nu utføre det samme eksperiment, som Asbjørn Krag med tilsynelatende held hadde gjennemført, nemlig at trænge sig ind med makt, men da opdaget han til sin store forbløffelse, at han pludselig fandt sig liggende langt ute i gaten, hvor et velrettet slag av vaktmesteren hadde sendt ham hen. Grønsæpemanden lusket unda, utstøtende de heftigste forbandelser. Saaledes undslag Asbjørn Krag sin forfølger, uten at vække mistanke om, at han skulde være politimand, efter hvad der forefaldt, kunde forfølgeren ikke tro noget andet, end at den fattige gasverksarbeider hadde faat plads ind i logihuset og formodentlig allerede sov de retfærdiges søvn. Forfølgeren gik hurtig tilbake til Kongens gate for at avgi sin melding.
Imidlertid forlot Asbjørn Krag i en anden forklædning logihuset ad en bakdør. Nogen minutter efter var han kommet op til politistationen.
Her saa han en lukket vogn vente utenfor. Det forundret ham litt. Politistationen pleiet ikke at faa besøk saa sent paa natten.
Han spurte vakthavende betjent, hvem vognen iilhørte.
— Jeg vet ikke, svarte betjenten, men her har været en og spurt efter Dem, hr. Krag, det er formodentlig ham, som eier vognen. Opdagelseschefen er her ogsaa.
— Chefen. Saa sent. Asbjørn Krag gik hurtig ind i opdagelsesavdelingen, hvor han fandt chefen bgiet over nogen papirer.
— Åh, er De endelig der, så han, en av direktørene i Norges Bank vil tale med Dem.
Der gik et støt gjennem detektiven.
— Er noget allerede hændt? spurte detektiven.
— Allerede, bemerket opdagelseschefen og | saa op, hvad mener De? Nu blev han pludselig | opmerksom paa detektivens klædedragt.
| — Ah, jeg forstaar, sa han, De er i arbeide. | — Ja.
kompaniet av 1907.
i Kongens gate, som De nævnte for mig i eftermiddag. Hvad har De fundet? Har De faat vite, | hvad alle kasser indeholder, som den merkelige | forretning daglig eksporterer?
værelse. — Virkelig, sa opdagelseschefen, og hvad er det for en hemmelighet. | — Et stort tyverikomplot.
— Ah. Chefen reiste sig.
— Rettet nedad? spurte han.
— Naar De husker, svarte Krag, at Grønsæpekompaniet av 1907 har sine lokaler i Kongens gate 2 b. ved Bankpladsen, saa er det ikke vanskelig at gjette, hvad det er dette kompani har i sinde. Det gjælder selvfølgelig et angrep paa Norges Bank.
— Saa kan jeg forstaa, hvorfor bankdirektøren vil tale med Dem, sa chefen.
— Er han her? — Nei, han har anmodet Dem om gieblikkelig at kjøre hjem til ham. Hans vogn venter nedenfor.
— Jeg kan være tilbake igjen om en time senest, sa han. — Klokken blir da halv fem. Vil De sammenkalde en tre-fire detektiver, mens jeg er borte.
— Det skal jeg, svarte opdagelseschefen, jeg har endvidere selv lyst til at være med. Jeg har intet at forsømme med det. Jeg har netop tilendebragt en undersøkelse, som har spilet mig op. Jeg har lyst til eventyr i denne nat.
— Altsaa om en time, sa Krag.
Opdagelseschefen fulgte ham ut til vognen.
— Har De traadene? spurte han.
— Nogen av dem, hr. opdagelseschef, men jeg haaber, at faa fat i endda flere under min samtale med bankdirektøren. Det er noget gaadefuldt og usedvanlig i denne sak, som tiltaler mig.
— Bankdirektørens vogn? spurte han kusken.
— Javel, svarte kusken og gjorde honnør ved vogndøen.
Kristiania-detektiven steg ind i vognen og kjørte bort. Han ante ikke da, hvilke overraskelser denne reise skulde forskaffe ham.
DET POLSTREDE VÆRELSE. :
Asbjørn Krag kjørte i en lukket vogn; først nu opdaget han, at vognen hadde ugjennemsigtige ruter. Han kunde derfor ikke se, hvorhen han kjørte. Han hadde glemt at spørge kusken om, hvorhen han vilde bringe ham.
Detektiven slog derfor vinduet ned og ropte ut: — Hei, De kusk, hvor agter De at kjøre mig 3 hen?
Vognen var nu kommet ned i Karl-Johan. Kusken pekte med svøpen og svarte:
— Begripeligvis til chefen.
0 — Til bankdirektgren?
— Drammensveien, svarte kusken, helt utenfor Skillebæk. Kjære vet De ikke det da? Asbjørn Krag slog vinduet op igjen og lænet 3 makelig tilrette i den behagelige vogn.
Riverton: Det gaadefulde kompani. 5 De sidste timers begivenheter flagret gjennem hans hjerne. Han begyndte nu at forstaa saa meget, som hittil hadde forekommet ham uforstaaelig.
Det var klart, at Grønsæpekompaniet av 1907 — dette borgerlige firmanavn — dækket over en bande farlige eventyrere som hadde en forvoven og intelligent chef; — saa meget hadde han da set.
Det blev ham mere og mere klart, at banden planla et attentat paa Norges Bank.
Men hvorledes skulde denne plan utføres? Hvad betød det, at det gaadefulde kompani hadde indkjøpt en velstelt bondegaard og formelig omgjort den til en kjøkkenmødding, beskyttet den mot nysgjerrige blikke ved et hgit plankegjerde, og til yderligere sikkerhet anbragt to glubske blodhunder indenfor gjerdet.
Denne enlig liggende bondegaard ved Bryn station kunde vel intet ha med Norges Bank at gjøre!
Og hvis gaarden bare benyttedes som opholdssted for bandens medlemmer, var det da ikke nødvendig at gjøre denslags isolationsforanstaltninger som her var truffet.
Og desuten, hvad skulde den vældige eksport av kasser bety? Kasserne indeholdt jo noget, det var bragt paa det rene. Men hvad? — — Pludselig stod det hele klart for detektiven. Og han lo hgit av sig selv, fordi han ikke allerede straks hadde fundet løsningen. Istedetfor en lang række av usandsynligheter og gaadefulde hændelser var Asbjørn Krag stillet likeoverfor en eneste stor selvfølgelighet.
Nu forstod han for det første, hvorfor kompaniet hadde slaat sig ned i Kongens gate 2 b —fordi denne gaard laa saa nær banken.
Kompaniet hadde leiet sig ind i første etage.
Nu forstod han alle de dumpe eksplosioner og den natlige larm. Selvfølgelig var eventyrerne ifærd med at grave en kanal fra Kongens gate 2 b til bankkjelderen. Og kasserne som et par ganger om uken sendtes indefra byen, det var sandet. De indeholdt alt det sand og grus som blev opgravet, eftersom kanalen nærmet sig: sin fuldendelse.
Det opgravede sand maatte naturligvis væk og det var en meget nem maate at faa det avveien paa. De store trækasser vakte ingen opmerksomhet. Alle trodde naturligvis at de indeholdt grønsæpe. Og hvad bondegaarden angik, var det jo meget rimelig, at den avspærredes, for hvis nogen hadde faat kaste et blik paa den «grønsæpe», som kompaniet avleverte, hadde hundre og et straks været ute.
Hele utviklingen i det sjeldne og interessante tyveskuespil stod altsaa nu klart for Asbjørn Krag. Han glædet sig allerede til den triumf han om nogen minutter skulde opnaa hos bankdirektøren.
Direktøren vilde formodentlig meddele ham, at man hadde hørt nogen mistænkelige underjordiske drøn under bankhvælvet. Det var derfor direktøren nu i den sene nattetime hadde budsendt detektiven. Kanske var hele bankdirektionen samlet; Asbjørn Krag kunde gaa frem til direktørens bord og si: Mine herrer, | om en time skal vi fange hele tyvebanden som rotter i deres eget hul.
Endelig stanset vognen og Kristiania-detektiven hoppet ut. Han saa sig omkring.
Han befandt sig temmelig langt utenfor Skillebæk — næsten helt ute paa landet, syntes han. Vognen var kjørt ind paa en sidevei. Dernede gik Drammensveien. Rundt omkring sig skimtet detektiven i mørket forskjellige villaer, han befandt sig altsaa ytterst ute i Westend, i grosserernes privatby.
Kusken pekte med svøpen paa en haveport i nærheten og sa, at der indenfor bodde chefen.
Idetsamme knirket det i jernporten og en mand, hvis ansigtstræk Asbjørn Krag ikke kunde skimte i mørket, nærmet sig.
— Er det Asbjørn Krag? spurte manden med grovt mele.
j ledsage Dem ind paa hans kontor.
ventet paa Dem en time. — Jeg er kommet tilbake til politistationen just for tyve minutter siden, svarte Asbjørn n Krag, og gik da straks ut i den ventende vogn.
n Vil De saa behage at ledsage mig.
— Følg mig, svarte manden, han aapnet gitterporten. Asbjørn Krag fulgte efter ham. Da han idetsamme saa, at kusken gjorde sig istand til at kjøre bort, sa han:
— Jeg tænker, det er bedst, at vognen venter.
— Hvorfor det? spurte den formummede skikkelse.
byen igjen.
| og sa til kusken:
| igjen, finder vi altid et befordringsmiddel. As- | bjørn Krag likte slet ikke mandens optræden.
— Hvem er De? Hvad er Deres navn? — Jeg er i direktørens tjeneste, svarte manden, og har faat ordre om ikke at indlate mig paa forklaringer. Da de stod utenfor døren og manden begyndte at rasle med nøkleknippet, spurte Asbjørn Krag:
— Venter maaske hele direktionen?
Da lo manden en underlig tør latter, som ikke tiltalte detektiven, og svarte:
— Ja, hele direktionen er samlet.
Asbjørn Krag studset, han syntes, at den hemmelighetsfulde mands optræden blev mere og mere underlig. Særlig mandens latter forekom detektiven ilde anbragt; den lød næsten som haan.
Manden aapnet en dør og Asbjørn Krag kom ind i en temmelig stor men svakt oplyst entre, hvor der rundt paa knaggene hang en mængde tøi. Opdageren la merke til, at det altsammen udelukkende var herretøi.
— Det tilhører formodentlig direktionens medlemmer?
Men da lo manden igjen.
— Ja, sa han, det tilhører direktionens medlemmer altsammen.
— Kjære, hvorfor ler De saadan? spurte detektiven irritert.
Nu saa ogsaa Asbjørn Krag i lampelyset mandens ansigt. Det var et rigtig frastøtende ansigt. Manden kunde vel være femti aar gammel. Han hadde rødt skjeg. Asbjørn Krag studset over hans dragt; det var nærmere en arbeiders, det var slet ikke en tjeners dragt. Han hadde ogsaa store skaftestøvler og bukserne var stoppet ned i skaftene.
Asbjørn Krag gjorde mine til at gaa gjennem den dør, som den ubehagelige mandsperson hadde anvist ham, men manden holdt ham tilbake.
— Vil De ikke hænge tøiet av Dem først? spurte han.
— Jo, svarte Krag litt uvillig, idet han tok frakken av sig, men jeg skal snart gaa, saa da er det vel likegyldig enten jeg tar tøiet av mig eller ei. Saa, — er det i orden nu?
— Ja tak, herrerne venter. Manden var nu blit overordentlig høflig og aapnet døren for ham.
Asbjørn Krag kom først gjennem et værelse som mindet halvt om en dagligstue og halvt om en spisestue. Det støtte detektivens ordenssans, at det var saa uryddig derinde. Møblene stod om hinanden i en alt andet end malerisk uorden.
ket av.
Den arbeidsklædte mand med den merkelige stemme, som allerede stadig hadde skurret i Asbjørn Krags øre, pekte nu paa en ny dør, idet han sa:
— Her er litt uryddig, fordi fruen er bortreist. Men De undskylder sikkerlig. Detektiven trak paa skuldrene som om han derved vilde si, at det jo slet ikke vedkom ham, hvorledes her saa ut. Derpaa traadte han raskt frem og aapnet døren. Han stanset forundret paa tærskelen til et stort oplyst værelse. Manden, som hadde vist ham ditut, skjøv ham helt ut paa gulvet og smeldte døren igjen efter ham. Midt i værelset var der et avlangt, solid eketræsbord og ved dette bord sat fire herrer, som Asbjørn Krag aldeles ikke kjendte.
DE FIRE MÆND RUNDT BORDET.
Det stod i et nu klart for Asbjørn Krag, at han var gaat i en fælde. Ingen av disse herrer, j som sat omkring bordet der, hørte til banken eller dens styre, tvertimot, det var fuldstændig fremmede mænd allesammen, som Asbjørn Krag ikke tidligere hadde set.
Var det endnu forsent at komme utenfor døren?
Opdageren sprang et skridt tilbake og rusket 1dørlaasen, men døren var stængt, og hvad mere å var, døren kjendtes saa massiv ut som en jernvæg.
Hans manøver hilstes med en stille haanlatter av de forsamlede herrer, som med tydelig nysgjerrighet iagttok hans optræden.
Da det gik op for Asbjørn Krag at han var indespærret sammen med de fremmede mænd, jenvandt han hurtig hele sin koldblodighet.
] Han hadde paa følelsen, at det her gjaldt mere end et almindelig fangenskap — at det muligens gjaldt hans liv — og, at det eneste som derfor kunde bringe ham redning, var hans aandsnærværelse. Han gik derfor hurtig frem til bordet, bukket og sa:
— D' herrer har lat mig kalde. Jeg er detektiven Asbjørn Krag, hvormed kan jeg være til tjeneste? Samtidig fik han anledning til at kaste et hurtig blik rundt i værelset.
Det forekom ham straks meget underlig. Det var et koldt, næsten øde værelse. Temmelig stort, høiloftet. Det eneste, som virket noget oplivende, var en kakkelovn i det ene hjørne.
Væggene var tapetsert paa en underlig maate, med mørke tapeter av tøilignende stof. Pludselig gik det igjennem detektiven, og han kjendte en prikken i tindingene av ubehag, — værelsets vægge var polstret.
Det besynderlige værelses eneste møblement bestod av det temmelig lange bord og de seks til otte stole, som var stillet omkring. Ved bordets øvre ende præsiderte en ulastelig klædt gentleman, som vel kunde være henved firti aar gammel, et skjegløst, energisk ansigt, hvori stak etpar smaa plirende øine.
Det var nærmest til ham, Asbjørn Krag henvendte sig med sit buk og sit spgrsmaal om, hvormed han kunde være til tjeneste.
Da smilte de fire herrer og presidenten ikke mindst. Men Asbjørn Krag fik ikke noget svar. Han maatte gjenta sit spgrsmaal, og da han fremdeles ikke fik noget svar, sa han, idet han gik mot dgren:
— Nuvel, saa er det altsaa ikke noget herrerne vil, hvorfor jeg tillater mig at trække mig tilbake. Gjennem døren skal jeg ialfald, om jeg saa skal slaa den istykker. Opdageren vilde gripe en av de ledige, noksaa massive stole og dænge den mot døren, men saa hørte han en skarp stemme rope:
Asbjørn Krag vendte sig hurtig om. Det var præsidenten som hadde ropt.
— Endelig, sa Asbjørn Krag, endelig faar jeg da vite, at jeg ikke befinder mig i en forsamling av døvstumme. Præsidenten rynket panden, og de andre herrer saa spørgende paa sin chef, som om de vilde si: Hvad skal vi dog gjøre med saadan en fræk fyr. Præsidenten pekte paa den ledige stol, som Asbjørn Krag netop hadde villet benytte til at slaa døren ind med, og sa:
— Værsaagod at ta plads, vi har noget at tale med Dem om.
Men opdageren svarte: — Nei tak, jeg staar likesaagodt. Jeg har liten tid. Jeg vil be om hurtigst mulig at faa anledning til at slippe ut herfra.
Asbjørn Krag hadde ventet en ny haanlatter. Men istedetfor denne fremkom præsidenten med et besynderlig spørsmaal. Han spurte:
— De har formodentlig hængt Deres tøi fra Dem i entreen?
— Ja, svarte Asbjørn Krag smilende, som den høflige mand jeg er. Imidlertid har jeg nu grund til at angre min høflighet, ser det ut til. Jeg er kommet i et selskap, hvor man ialfald ikke tar synderlig hensyn til gjestene.
— Der vil bli tat alt mulig hensyn til Dem, avbrøt præsidenten, men apropos. Deres ydertgi, — De ligger naturligvis under for den fordærvelige vane, at bære Deres revolver i frakkelommen?
Nu skjønte Asbjørn Krag, hvor den anden vilde hen. Jo, det var netop saken, at han hadde latt sin browningrevolver bli liggende i frakkelommen. Han var i dette øieblik fuldstændig vaabenløs, men han hadde jo ikke tænkt sig muligheten av, at det skulde være nødvendig at ha skarpladt revolver i nærheten under en samtale med bankens direktører. Han svarte:
— Jeg haaber, at De ikke et øieblik tviler paa, at jeg forlængst hadde gjort bruk av min revolver, hvis den hadde været i min besiddelse. Den ligger desværre i min frakkelomme, hvad formodentlig Deres dgrvokter forleengst har konstatert. Jeg forutsætter, at jeg befinder mig i et tyverede.
Der lød en raslen langs bordet, og fire revolvere kom tilsyne som paa et givet signal.
— Rolig, rolig, befalte presidenten, jeg vil tilraade hr. politimanden at moderere sine uttryk og jeg vil gjøre ham opmerksom paa, at han befinder sig i en forsamling av gentlemen. De tre andre gentlemen nikket som tegn paa, at de var enige med sin ordfører.
— Jeg vil ialfald anmode Dem om, svarte Asbjørn Krag irritert, at De snart maa komme til saken. Det er sikkert ikke Deres mening at opholde tiden med snak, og jeg maa som sagt snarest mulig se til at komme herfra.
— De kommer neppe herfra før imorgen, sa præsidenten.
— Hvadbehager! for Asbjørn Krag op, hvad skal det bety! Agter De at holde mig indespærret her?
— Det er akkurat hvad vi agter.
— Behøver jeg at gjøre Dem opmerksom paa, at det er en meget farlig spas?
— Nei, det behøver De ikke. Vi vet, hvad vi gjør.
— Men tør jeg saa anmode Dem om at faa vitegrunden til denne merkelige opførsel. Jeg beklager at jeg maa staa her og underhandle med Dem, men hvis jeg hadde hat min revolver, saa vilde ialfald denne underhandling ha faat en anden karakter.
— De kjender mig altsaa virkelig ikke igjen? spurte præsidenten, jeg begynder virkelig at faa smaa tanker om Deres berømmelige skarpe blik, hr. Krag.
Kjende ham igjen? Det forekom ham dog, at han hadde set den rette linje i ansigtet før, og dette plirende blik? og denne stemme! Ja, netop, nu hadde han manden. Nu husket han, hvor han hadde hørt stemmen før. Men ogsaa først i dette gieblik husket han det. Men Asbjørn Krag svarte, som om han straks ved sin indtrædelse hadde været paa det rene med situationen.
— Jeg maa beundre Deres forklædningskunst, svarte han henvendt til præsidenten, nu, naar jeg ser, hvordan De i virkeligheten ser ut, forstaar jeg først, hvor udmerket Deres forklædning var. Men De maa ogsaa ta i betragtning, at jeg næsten bestandig kun har set Dem i mørke. Jo, min herre, allerede første gang var jeg klar over, at jeg stod ansigt til ansigt med chefen for Grønsæpekompaniet av 1907.
— De har ret, svarte chefen alvorlig, og da forstaar De vel ogsaa, hvorfor De er her.
— Nei, det er jo netop, hvad jeg har ventet forklaring paa siden min indtrædelse i dette værelse.
— De har paa en kjedelig maate blandet Dem i vore affærer.
Asbjørn Krag smilte. Chefen fortsatte:
— Tilslut blev det os klart, at De hadde faat et saadant indblik i vore saker, at det blev nødvendig at gjøre Dem uskadelig. De spilte Deres rolle som tyveknegt upaaklagelig. Vi hadde to mand efter Dem til logihuset. Den ene opnaadde at bli vist ut og gik sin vei, hvad der simpelthen var planlagt fra vor side for at gjøre Dem tryg. Tror De virkelig, at vi forfølger en mand paa saadan en plump maate? Nuvel, men den anden forfølger blev paa stedet, og han kom snart underveir med, at De hadde spillet en herlig komedie. Da hadde vi selvfølgelig intet andet at gjøre, end i samme gieblik at slaa til for at uskadeliggjøre Dem. Og det har vi gjort. Vi har hermed benyttet os av en liten list, et narrespil, som De forhaabentlig tilgir os, hr. detektiv. — Hvis De husker Dem om, hr. politimand, fortsatte chefen, vil De erindre, at der paa de kanter av byen, hvor De nu befinder Dem, indtil for ganske kort tid siden har været et privat sindsykeasyl. Dette sindsykeasyl er nu nedlagt, men vi har leiet bygningen for en i maaneds tid, da den har været hensigtsmæssig I indredet og har ligget nemt til.
Chefen saa sig om. — — — — Dette er en av de store stuer med polstrede vægger, så han. Kjære ven, fortsatte han henvendt til Asbjørn Krag, og dennegang var det kulde i hans stemme, -De hadde som vor gjest kunnet gjøre regning paa -en hensynsfuld og pen behandling her hos os, men da De har skutt mine trofaste blodhunder beklager jeg, at vi ikke kan opføre os mot Dem som gentlemen mot en gentleman. Chefen gav et tegn. Og mændene reiste sig truende.
DEN RØDGLØDENDE OVN.
Asbjørn Krag veg et par skridt tilbake i retning mot døren.  — Ta det bare med ro, sa chefen, foreløbig vil vi Dem intet ondt. Men for at vi skal være paa det rene med situationen, vil jeg be Dem indrømme, at De fuldstændig er i vor magt. | Asbjørn Krag saa sig omkring. Der stod fire sterke mænd omkring ham. Hver av disse hadde | en revolver i haanden. Det var tilsammen fire  revolvere; han hadde ingen. Døren var stængt. Han befandt sig i et værelse med polstrede vægger, ingen vilde høre hans skrik. Desuten var det ham i hvilkensomhelst situation mot- . bydelig at rope. Jo, det var rigtig, han var fuldstændig i disse menneskers vold, det nyttet ikke at benegte faktum. Men hvorledes skulde han redde sig ut av denne knipe? Alle disse tanker jaget med feberagtig fart in Riverton: Det gaadefulde kompani. 6 gjennem politimandens hjerne. Der maatte jo findes en utvei, men foreløbig saa han ingen. Kunde han bare vinde tid. Og da valgte Asbjørn Krag at spille den interesseløse, likegyldige. Han maatte opholde slynglene en tid med et eller andet. Det var en rolle, han før hadde spillet med held, men ikke i en saa pinlig situation som denne. Detektiven satte sig makelig tilrette paa den stol, chefen tidligere hadde budt ham. Og der var et næsten lystig glimt i hans øine, da han sa: — Vel, vel, mine herrer, saa er jeg i Deres magt, bestem over min skjæbne. Men husk paa, at hvad der hænder, saa vil det ikke vare længe før hevnende kræfter er i bevægelse. Det var detektiven en glæde at lægge merke til, at hans forandrede optræden vakte forbauselse hos herrerne. Chefen saa paa sit ur. — Klokken er halv fem, sa han, hvorlangt tror De arbeiderne er kommet nu, Benjamin? En av de tre herrer, som blev tiltalt ved navnet Benjamin, svarte: — Klokken fem skulde alt være færdig. — Vi kan altsaa endnu vente i nogen minutter, sa chefen, jeg haaber at vognen venter utenfor.
og jeg synes, at jeg i dette gieblik hører hjullarm. — Godt, godt.
'tiven fortsate chefen:
— De har Deres frihet endnu i ti minutter.
— Min frihet? spurte detektiven smilende, vil De kanske paastaa, at jeg har min frihet nu.
— Ja, til en hvis grad.
skrike, — endskjønt intet av det naturligvis vil bli hørt utenfor.
vægger.
— Hvad vil saa hænde om ti minutter, spurte Asbjørn Krag. — Paa tonefaldet at dømme lot det igvrig til, at det ikke interesserte ham.
— Hvad vil hænde? Saa vil De naturligvis bli bundet.
— Ah, virkelig, kanske paa hænder og føtter.
— Gjettet rigtig.
at du henter tauget.
og trak frem et solid hampetaug.
— De ser, fortsatte chefen, at vi har forberedt alt til Deres ankomst. Listen var likesaa simpel som virkningsfuld og da De saa let gik i fælden, vil De maaske tilgi, at vi lo av Dem, da De dumpet herind.
Asbjørn Krag nikket og sa, at han aldeles ikke hadde tænkt paa at beklage sig over d'herrers munterhet. Hans tid kom nok ogsaa, og han vilde bare erindre herrerne om det gamle ordsprog, at den som ler sidst ler bedst.
Da smilte de fire herrer igjen, et bredt, seiersikkert smil.
Asbjørn Krag trak paa skulderen — en bevægelse, der kunde bety saameget som, at den som lever faar se. Pludselig spurte han og saa hvast paa chefen:
— Hvormeget tænker De at vinde paa den affære.
— Hvormeget guld tænker De der findes i Norges banks kjelder?
— Antagelig nogen millioner.
— Nuvel, og hvormeget av dette guld tror De disse tre gentlemen og jeg samt tre andre herrer orker at bære?
— Det kommer jo an paa hvor sterke vedkommende er, svarte Asbjørn Krag, jeg forstaar, at muligheten for en forbløffelse ligger snublende nær.
Chefen saa igjen paa sit ur.
— De er jo en meget sakkyndig mand paa disse omraader, hr. Krag, sa han, og jeg vilde gjerne spørge Dem om, hvad De synes om vor plan.
— Den er i sandhet meget net. Hvorlænge har | De holdt paa med at grave den underjordiske | kanal fra Kongens gate 2b til bankkjelderen. | — Halvanden maaned, hr.
stykke arbeide, ikke sandt? i — Utvilsomt. Og det har formodentlig været | meget anstrengende.
— Bevares, ja, — meget. Tænk Dem saa muligheten av, at dette arbeide skulde være forspildt i sidste øieblik netop som vi stod ved | maalet — ved at en næsvis detektiv kom og | blandet sig i vore affærer.
— Ja, ikke sandt. Det er ærgerlig.
— Det er ogsaa for at undgaa den kalamitet, | at vi i sidste øieblik har gjort Dem uskadelig. Vi hadde saa valget mellem to fremgangsmaater. Den ene var litt usikker, den anden absolut sikker.
— Og hvilken fremgangsmaate har De saa | valgt?
0 — Vi valgte den usikre.
— Nei virkelig, det var uforsigtig.
— Men det har allikevel vist sig, at den kan lykkes. | — Og hvad gaar den saa ut paa, om jeg tør | spørge.
— Som sagt: At baste, binde og kneble Dem og la Dem ligge her til vi er over alle bjerge med bankens guld.
— Men den sikre fremgangsmaate? spurte Asbjørn Krag.
— Kjære det kan De da tænke Dem . . . . Ja, nu er det vist tid, mine herrer. Asbjørn Krag sprat op fra stolen. Chefen grep revolveren.
fald, ropte detektiven.
— Tror De. Hvad avholder os fra at slaa Dem til jorden. Vi er fire og De bare en eneste.
— Men De vet ikke, hvilke hjælpere jeg har i bakhaanden.
— Aner det ikke.
— Om nu huset var omringet av politi.
— Vi skulde allikevel ha dræpt ham, herre, sa Benjamin, en undersætsig, grovlemmet fyr med et brutalt ansigt.
— Ti stille, Benjamin, befalte chefen.
— Men husk blodhundene, herre. Benjamin fingret paafaldende med sin svære revolver, ingen kan høre skuddet herinde, sa han.
— Ti stille, svarte chefen igjen. Du er selv en blodhund Benjamin. Ind paa ham gentlemen.
Før Asbjørn Krag visste ordet av det segnet han til gulvet av et vældigt næveslag under haken. Det var Benjamin som hadde slaat. Asbjørn Krag blev liggende bevisstløs i henved to minutter. Da han kom til sig selv, suste det som en fos gjennem hans hode og alle hans nerver spillet som dirrende strenge. Det hadde været et velrettet og kraftfuldt slag.
Han kjendte nu, at han med det solide bastetaug var bundet paa hænder og føtter. Slynglene gjorde sig istand til ogsaa at kneble ham.
Benjamin gav ham et spark i siden. Det gjorde saa ondt at detektiven gav fra sig et smertestøn.
— Det er for «Karo», sa Benjamin. Hvorefter han gav ham et spark i den anden side. — Og det er for «Nana», sa han tænderskjærende av raseri og hevnlyst.
— Vent litt, min smukke fyr, svarte Asbjørn Krag, gispende efter veiret, vi sees igjen inden tolv timer.
Da lo de andre igjen og saa haanmedlidende ned paa den maktesløse politimand, som laa der og vred sig paa gulvet.
— Skurke, sa Asbjørn Krag, vil De at jeg skal ligge her og omkomme av kulde. Det er jo allerede forfærdelig koldt herinde.
Chefen studset.
— Manden har ret, svarte han, det vilde ikke være gentlemanlike av os ikke at sørge for hans timelige velvære. Portvakten passer nok paa at stille litt mat ut til ham nu og da samtidig, som han vil muntre ham med synet av et revolverløp, hvis han skulde vise sig urolig. Men det gaar ikke an, at han ligger her og fryser ihjel for os, nu naar vi engang har valgt den usikre fremgangsmaate. Er der gløder i ovnen, Benjy? i — Ja, herre, svarte Benjamin, der er endnu gløder i ovnen. — Men kulden utenfor er sterk, Benjamin, lad os gjøre det litt hyggelig for vor gjest. Skuff paa litt kul. — Kan vi ikke rulle ham hen til ovnen? — Jo, rul ham hen til ovnen, Benjamin. Asbjørn Krag blev nu rullet paa en temmelig ublid maate helt hen til ovnen, hvorefter Benjamin gav sig til at skuffe ovnen fuld av kul, —den ene skuffe efter den anden helt til ovnen var fyldt. Og alt imens lo han og mumlet: — Han skal nok faa det varmt. Jeg garanterer for, at han skal faa det varmt, om en halv time er ovnen rødglødende. : — Kom nu med kneblen, tiden er inde, mine herrer, sa chefen. En knebel blev stukket i Asbjørn Krags mund og saa forlot de fire mænd værelset. Døren faldt tungt i efter dem. Asbjørn Krag laa uørlig, hvad tænkte han paa?
ved at anmode dem om at lægge mer i ovnen. Og den onde Benjamins hevnfølelse hadde kommet Asbjørn Krags nye plan imøte. ; ene BAANDENE BRISTER.
Der gik nu mange minutter og det blev varmere og varmere i værelset. Snart vilde ovnen være fuldstændig rødglødende. En nøkkel blev stukket i laasen og litt efter viste portvaktens grinete usympatiske ansigt sig.
Han stillet sig likeoverfor Asbjørn Krag med korslagte armer og saa ondskapsfuldt paa ham.
— Nu, sa han, De traf altsaa bankdirektgren?
— Haha, hvad vil De nu gjøre for at faa et laan indvilget. Fremdeles intet svar.
— Jeg antar, at De ikke oftere vil faa den ære at konferere med den store direktion. Nu opdaget manden, at detektiven var kneblet og da han hadde lyst til at slaa av en passiar med ham løste han kneblen av hans mund.
— Hør her gamle, sa Krag, hvormeget av den historie falder der paa din part? Den anden grinte og rystet paa hodet.
— Det vet jeg ikke endnu, sa han, men det blir en pen skilling.
— La os si fem tusen kroner.
— Ja, det blir det mindst. Alt det guld som findes i Norges Banks kjelder.
— Jeg forutsætter, sa Krag, at det vil lykkes slynglene at gjennembryte bankkjelderen inat. Men imorgen tidlig vil man finde mig her og da skal det ikke være mange timerne før dere allesammen er knepne. Jeg har nu her bidt merke i alle eders ansigter.
— Man finder neppe Dem imorgen tidlig, sa portvakten rolig.
— Eller vet De kanske ikke, at De befinder Dem i et privat sindsykeasyl.
— Der kommer aldrig folk forbi. Asylet ligger temmelig avsides og det er for øieblikket ganske ubebodd, da doktoren som sidst leiet det, er flyttet ut paa landet med sine patienter. De ser at væggene er polstret. De kan skrike saa meget som De vil — og selv om nogen skulde høre Dem, vilde de tro, at nu var doktoren kommet tilbake med sine patienter igjen. Der vil kanske gaa mange dage før man finder Dem her. — Jeg vil muligens omkomme av sult, sa Krag.
Portneren slog beklagende ut med hænderne. — Tilfældet faar raade, svarte han, nu er det i Deres interesse om der er andre flinke detektiver end Dem paa stationen, som kan opspore Deres skjulested og redde Dem fra en forsmædelig død. Eller, — jeg vet ikke. Kanske «chefen», naar nogen tid er gaat vil underrette politiet om Deres opholdssted for ikke at ha et unødvendig mord paa sin samvittighet. Hittil har chefen med flid undgaat mord. — Var det fem tusen De nævnte? spurte Asbjørn Krag efter en stunds betænkning. — Ja, jeg antar, at der vil falde fem tusen paa min part. — Nuvel, jeg byr Dem mine fem tusen og straffefrihet, hvis De straks slipper mig løs. — Fem tusen og straffefrihet, er De istand til det? — Ja, selvfølgelig. — Men hvilken sikkerhet kan jeg ha paa, at De holder Deres løfte? — Mit ord, sa Asbjørn Krag, det er fuldstændig nok. — Men chefen, hvad vil han si? — Han vil ikke faa anledning til at si noget. Han vil bli arrestert straks. — Jeg tør ikke, sa portvakten smilende, De kjender nok ikke chefen, han er istand til at hevne sig frygtelig.
— Men han vil som sagt ikke faa anledning til det.  — Hjælper ikke, hjælper ikke.
«chefen» kan aldrig fakkes eller holdes fast og naar nogen først har været en forræder mot ham, da gir han sig ikke før den mand er knust. Og i et tilfælde som dette findes der bare en straf, hr. politimand. Hvis jeg nu forraader ham, saa vil mit liv ikke være en pipe tobak værd.
Asbjørn Krag lot til at finde dette meget rimelig, for han nikket og sa, at saa var der ingenting at gjøre mere ved det.
— Naar gaar De ned for at delta i rovet? spurte han. Portvakten saa paa sit ur.
— Om en halv time, svarte han, da skulde tiden være inde. Han grep kneblen for at putte den i Asbjørn Krags mund, men han stansedes ved et fornyet utrop av detektiven.
— Nei, hør nu min gode mand, sa Krag, det torturinstrument faar De la ligge.
— Det er jo slet ikke chefen, det er den slyngel Benjamin som satte kneblen i min mund. — Aa, Benjamin, ja han er en farlig fyr.
— De vet selv, at jeg ligger her ganske magtesløs, fortsatte Krag, saa den kneblen er fuldstændig ungdvendig. Selv om jeg skriker saa kan jo allikevel ingen hgre mig, — eller i alfald ikke tro andet end at det er en patient som brgler.
— Men det er allikevel det sikreste, at De ikke skriker. Gud vet, hvadslags signal dere politimænd kan lægge i et rop. Portvakten nærmet sig igjen med kneblen i haanden. Asbjørn Krag sa hurtig:
— Jeg lover Dem, at jeg ikke skal skrike. De har jo Deres plads like utenfor her og kan godt høre det, hvis jeg skulde begynde at brøle paa hjælp for eksempel.
Portvakten betænkte sig.
— Det er ganske unødvendig, gjentok Asbjørn Krag, det er en fuldstændig unødvendig pinsel, som jeg nok skal huske Dem, naar De engang blir knepet.
Manden puttet kneblen i sin egen lomme og sa:
— Godt, godt. Men den mindste uro og saa har De kneblen i munden. Og naar jeg om en halv times tid forlater bygningen her, maa De finde Dem i at ta imot den.
— Ja, svarte Krag, jeg er bare taknemlig for hvert sekund jeg kan slippe den. Kneblen er virkelig den værste av alle torturinstrumenter.
Da sa portvakten noget som gjorde detektiven urolig. Han sa: 6 — Nei, nu synes jeg det begynder at bli for | varmt her. Skulde vi ikke skrue ovnen igjen.
— Nei, tak, svarte Krag hurtig, jeg liker | varme. ;
| Dem en avskedsvisit, sa han. Et minut efter blev den massive dør slaat i laas. — Men nu fandt | ogsaa Asbjørn Krag, at tiden for handling kunde være inde. Tiden for handling? Hvad kunde da den hjælpeløse mand gjøre bundet paa hænder og føtter som han var, og indestængt i et øde beliggende sindsykeasyl i et værelse med polstrede vægger.
Det syntes ikke at være det mindste haab for detektiven og dog lot det til paa hans handlinger, | at han nu endelig hadde fundet en utvei, at han | i sin hjerne hadde utpønset et sidste fortvilet . middel. ; | Asbjørn Krag var saa smidig i sin krop som en | aal. Han var en fuldendt gymnastiker, en ren | akrobat. Men allikevel faldt det ham vanskelig > | at reise sig fra sin liggende stilling, bundet som | han var paa hænder og føtter. Endelig efter uhyre anstrengelser og næsten utrolige kropsvridninger lykkedes det dog . . . Han stod ret | op og saa paa sine ben.
Men hvordan skulde han nu komme videre? Han skubbet sig fremover paa fotbladene saadan som han hadde set negerkomikere gjøre paa varieteerne og stilede sine like op mot ovnen, som begyndte at anta en rustbrun farve.
Det var knapt en alen mellem ham og ovnen, men allikevel tok det ham næsten ti minutter at komme derhen. Han stod og lænet sig mot væggen og ventet. Det lot til, at det beleilige øieblik endnu ikke var kommet.
Endelig var ovnen blit ganske rødglødende og en uhyre hete slog ind over ham. Det formelig oste i detektivens klær, men han lot ikke til at bekymre sig det allerringeste derom.
Han vendte sig om, saa hans bakbundne hænder kom ind mot ovnen. Langsomt førte han nu begge hænder mot den glødende masse. Han stødte hænderne mot jernet og trak Dem hurtig tilbake igjen. Litt efter luktet der svidd kjød, ' han hadde brændt sig stygt.
Men saa forsøkte han igjen — og med sammenbidte tænder. Og dennegang lykkedes eksperimentet bedre. . . . . Han fik bastetauget, som bandt hans hænder, stemt mot den rødglødende plate.
Han hørte, hvordan det fræste i tauget og kjendte hvordan trevlene løsnet, men samtidig urtigst maatte fjerne haanden fra ilden.
ham endelig at faa brændt tauget over. Nu var ænder fri. Han saa paa dem.
HVORLEDES SITUATIONEN FORANDREDES.
Asbjørn Krag hadde altsaa nu faat hænderne fri. Da han trak dem tilbake fra den rødglødende kakkelovn, var hans haandled bedækket av større og mindre brandsaar. De smertet frygtelig, men detektiven heftet sig ikke synderlig ved det. Det var ham nu et øiebliks sak at faa løsnet de liner der var surret om hans ben.
Og saa var han helt fri.
Men hvorledes skulde han nu slippe ut av -dette værelse? Han gik hen til vinduet, klatret op paa et litet bord som stod der og skjøv gar- -dinet tilside. Endnu var der nat utenfor, men den første rødme av den frembrytende morgen spillet i trækronerne. Utenfor vinduene var der slaaet tæt gitterværk, — noget som Asbjørn Krag hadde anet.
Han maatte altsaa opgi at komme ut den vei. Detektiven kravlet igjen ned av bordet, sneg sig langs væggene og banket i dem. Indenfor den " solide polstring var der tydeligvis tykke træi vægger. ; Det var altsaa ingen anden mulighet for at * slippe ut, end gjennem døren. Men hvorledes? | Asbjørn Krag maatte iagtta den yderste grad av forsigtighet for ikke at gjøre støi, saa vakten / utenfor skulde bli opmerksom paa, at han var blit klar baandene. Men i det gieblik han fingret med døren, vilde naturligvis vakten høre det. Og vakten var bevæbnet og desuten en meget kraftig karl. Detektiven stod en stund og tænkte sig om. Det gjaldt at vælge en fremgangsmaate, som maatte lykkes. Men nu var | hvert eneste minut kostbart.
sandsynligvis kjeltringene beskjæftiget med at sprænge den sidste hindring under hvælvingen i nm Norges Bank. Asbjørn Krag besluttet sig endelig til at vove forsøket paa at komme ut gjennem døren. Han stillet sig igjen hen til kakkelovnen, like i nærheten av døren og ropte høit: — Hei, vokter, jeg brænder ihjel. nm Han hørte fottrin utenfor og en mands kremten. Og nu velsignet han den forsigtighet, han hadde iagttat: at han ikke under sin fart omkring i værelset hadde gjort den ringeste stgi. n Manden stod altsaa ret utenfor døren. Asbjørn Krag gjentok sit rop — dennegang som et ynkelig, næsten rallende skrik om hjælp.
— Det tar snart fyr i mine klær. Hjælp mig, vokter. Jeg brænder ihjel. . . . .
Vokterens stemme utenfor svarte ham:
— Ja, nu kan du ha det saa godt. Du vilde ikke at jeg skulde flytte dig sidst jeg var inde.
— Men denne pokkers kakkelovn gløder som en ildkule. Huden flasser av mit ansigt.
— Det er Benjamins hevn, svarte vokteren, —det er en farlig fyr denne Benjamin.
— Men De vil da vel ikke at jeg skal brændes op? Kom nu ind og flyt mig væk fra kakkelovnen.
— Jeg er blit forbudt at røre ved Dem.
— Men det gjør ikke noget. Før jeg er løslatt er dere jo allesammen langt utenfor landets grænser. Kom nu? Dette blir værre og værre.
Det lot til at vokteren betænkte sig, men omsider blev dog en nøkkel stukket i laasen. Asbjørn Krag stod nu færdig til sprang og idetsamme døren blev aapnet satte han som en tiger like i strupen paa den indtrædende forbryder.
Denne blev saa forskrækket, at han ganske glemte at gjøre motstand, hvad der sandsynligvis vilde ha bekommet den utmattede Asbjørn Krag meget ilde. De to mænd tumlet omkring paa gulvet, detektiven holdt hele tiden sin næve i *
den andens strupe og forbryderen forsøkte for- | gjæves at faa revet revolveren til sig. Hans | bevægelser røbet bare, hvor revolveren laa og saasnart Asbjørn Krag blev klar derover, var han | ikke sen til at gripe fat i den. Dermed var | kampen tilende.
Vokteren reiste sig langsomt og vaklet likblek | og rallende hen mot et hjørne i værelset. Krag fulgte efter ham med hævet revolver. Kristiania- | detektiven var nu ikke et øieblik i tvil om, hvordan han skulde forholde sig. Det var fremforalt nødvendig, at denne mand ikke slap ut. De | andre kjeltringer maatte ikke bli varslet.
| Krag, som var en udmerket bokser, visste, | hvordan han skulde behandle folk for at faa dem | til at sove. Da han med hævet revolver hadde | faat den anden presset bort i hjørnet langet han | til ham med revolverskjæftet under kindbenet. | Et velrettet næveslag paa dette sted av hodet | er tilstrækkelig til at drive en mand i gulvet. | Endnu sikrere blir selvfølgelig resultatet, naar | et staalbeslaat revolverskjæfte brukes. Manden | faldt bevistløs ret ned og blev liggende paa gulvet i en krumning. I næste gieblik var As- | bjørn Krag ute av døren. Han eftersaa revolveren. Den var ladd. Den kunde han altsaa | faa bruk for senere og han stak den derfor til sig. I entreen fandt han sit tøi, som han hadde hængt fra sig, da han, som han trodde, skulde ind til konferanse med den samlede bankdirektion.
Han tok rolig tøiet paa sig og spaserte ut av huset, hen gjennem haven og siden ut paa veien. Nu kjendte han sig godt igjen. Han befandt sig -i utkanten av Kristiania, et godt stykke utenfor Skillebæk. Dernede gik Drammensveien. Han I skimtet den tydelig som et graat baand i morgenmørket. Kunde han nu bare finde en vogn?
Saa hurtig som hans ben bar ham ilte han ned paa veien. Men der fandtes ingen vogn. Der | var overhodet ikke noget levende menneske at se hverken opover eller nedover gaten. Men derhenne paa hjørnet laa en butik. Den hadde sikkert telefon. Om han skulde forsøke at trænge derind?
Selvfølgelig var baade porten og butikdøren stængt, men Krag benyttet sig nu av en brutalitet, som han ved en anden leilighet tidligere hadde benyttet sig av. Han slog simpelthen den | store speilglasrute istykker med en sten som han | fandt i gaten.
Over glasprosser og nedstyrtede utstillingsgjenstande trængte han ind i butikken.
politistation. å I løpet av to minutter hadde han truffet sine dispositioner. En vogn skulde saa hurtig som mulig komme og hente ham. I vognen maatte der være tre konstabler, — en som skulde passe paa det istykkerslaatte vindu og to som skulde arrestere portvakten, som hvert gieblik kunde vaakne av sin bedøvelse og gjøre anskrik.
Videre lot han hele det disponible detektivkorps mobilisere. Man skulde vente paa hans ankomst.
Om en bombe pludselig var slaat ned paa politistationen kunde ikke bevægelsen ha blit større.
Asbjørn Krag i fare, banken i fare, en bande internationale kjeltringer i færd med at bortføre guldbeholdningen. Et dusin utvalgte mænd blev øieblikkelig mønstret, og en vogn straks sendt efter Asbjørn Krag.
Detektiven traadte ind paa politistationen allerede en halv time efterat han hadde slaat dørvokteren isvime.
Nu er ogsaa opdagelseschefen kommet tilstede. Asbjørn Krag satte ham med et par ord ind i situationen og chefen blev ganske forskrækket, da han fik høre hvad Asbjørn Krag hadde oplevet.
Fra lægevaktstationen blev en læge hentet, som anla en gasforbinding omkring Asbjørn Krags forbrændte hænder. Doktoren raadet ham til absolut ro; men detektiven var ikke den mand som gav sig for nogen smerte, eller indstillet en virksomhet paa halvveien. For mindre end en time siden hadde det set aldeles haabløst ut for ham — der hah laa bundet og kneblet i det polstrede værelse. Der syntes ikke at være den ringeste utsigt til frelse eller flugt. Hans motstandere hadde alle chanser. Spillet var saagodtsom vundet.
Men da hadde Kristiania-detektiven ved en farefuld og hurtig manøvre forandret hele situationen.
I dette øieblik hadde han i virkeligheten samtlige spillets trumper. Han hadde samlet alle fordelene i sin haand, for mens slynglene nu laa og gravet i den underjordiske kanal og fuldt og fast trodde, at den eneste medvider til planen, Asbjørn Krag, var uskadeliggjort, var detektiven i fuld virksomhet og færdig til fremrykning for at slaa et knusende slag.
Klokken var nu blit halv fem.
Et par civilklædte herrer forlot politistationen og gik hurtig nedover mot Kongens gate.
Litt efter kom andre to herrer nedover Møllergaten 19's brede trappe.
I en vogn som ventet utenfor kjørte disse to herrer mot samme kant av byen.
ongens gate, mot Grønsæpekompaniet av 1907s erjordiske kjeldere, hvor netop forbryderGJENSYNET MED BENJAMIN.
Vi gaar videre i vor beretning om en av de dristigste planlagte forbrydelser, som den norske kriminalhistorie har at opvise.
Det var kun ved Kristiania-detektiven Asbjørn Krags skarpsindighet, snarraadighet og mod, at denne forbrydelse i sidste øieblik blev avverget. Uten ham vilde den norske stat gjennem bankplyndringen ha lidt et ganske følelig tap.
indskriden fik bladet til at vende sig?
Vi skal se litt paa den underjordiske virksomhet omkring Norges Bank, saaledes som politiet forefandt den, da det endelig dukket op paa valpladsen kl. 4.
Fra det lille lagerlokale i Kongens gate 2b. var kjeltringene begyndt at grave sig fremover mot Norges Banks bygning.
Da bunden her, hvor vandet før gik op, er temmelig vaat og raatten, har man forklaringen til den eiendommelige og ubehagelige lugt, som strømmet ut av «Grønsæpekompaniet av 1907»s eksportkasser.
Ved at grave i tre maaneder, var det lykkedes selskapet at forlænge den underjordiske gang tversover bankpladsen omtrent i en ret linje —og hen til Norges Banks bygning.
Den dag, da Asbjørn Krag grep ind, var tunnellen stanset aldeles ret under guldkjelderen i Norges Bank. Men slynglene, hvis beregninger hittil hadde vist sig fuldstændig rigtige, tok dog feil i et enkelt punkt: De hadde ment, at tunnellen skulde støte like ind til hvælvet.
Nu viste det sig imidlertid, at de hadde gravet for dypt, saa de, for at komme frem til hvælvet, maatte grave sig etpar meter opover. Dette forsinket kjeltringene noget — og uten denne forsinkelse var det kanske tvilsomt, om Asbjørn Krag var kommet tidsnok.
«Chefen» for forbryderbanden hadde i gieblikket 6 mand til sin raadighet.
Derav arbeidet de 5 nede i tunnellen, mens 1 stod og røkte sin snadde oppe paa jorden, utenfor nr. 2b. i Kongens gate. Han stod for at passe paa og varsle sine kamerater om noget mistænkelig skulde vise sig.
Han stod netop nu klokken 4.45 og lænte sig til en av lyktestolpene og saa drømmende op mot den triste graa taakehimmel. Nu og da rørte sig litt liv i gaterne. Renovationsvognene rumlet henover brostenene, aviskoner og avisgutter gik ut med sine svære væsker under armen til bladkontorene. En og anden dame med broget fjer i hatten var ogsaa ute og gik —hjemover, hutrende av den sure blæst som strøk over byen.
Noget mistænkelig var intetsteds at merke. Utkiksmanden stod ved hjørnet. Nu hørte han en vogn rulle ned i Kirkegaten. Han saa derned.
Det var en almindelig drosche med to velklædte, tilsynelatende litt «glade» mandspersoner opi. Tydeligvis kommet fra selskap. Vognen rullet uten stans videre mot fæstningspladsen.
Altsaa intet mistænkelig.
Ja, for den cyklist, som i dette øieblik kom nedover Kongens gate, kunde da vel ikke sies at være mistænkelig.
jakkeklædt, middelaldrende mand, der saa ut til at være lagerbetjent eller lignende. Han cyklet forholdsvis langsomt. Like bak ham spaserte etpar herrer. Naa, det begyndte nok at bli folksomt, morgenen var kommet.
Utkiksmanden visste, at nu skulde snart bankhvælvingen sprænges, men han visste ogsaa, at knaldet av denne voldsgjerning, som foregik saa dypt under jorden, neppe vil bli hørt i gaterne omkring. Allikevel var det kanske bedst at varsle om, at folk var ved at passere forbi. Utkiksmanden gik hen til grønsæpekompaniets dør. Han banket et bestemt antal ganger mot døren og ropte ind:
— Tre herrer passerer forbi!
— Ellers all right? blev der spurt indenfra.
— Ja. Det er ikke mistænkelig.
— Well, jeg skal la oplysningen gaa videre.
Man ser, at den dristige bande hadde sine poster ute, som en hær i krigstilfælde. Cyklisten var nu kommet like utenfor Kongens gate 2b. Utkiksmanden saa paa ham nærmest av nysgjerrighet, av en let forklarlig grund til at ha noget at beskjæftige sig med. Idetsamme cyklisten passerte ham, hørtes et temmelig sterkt knald. Det var den ene cyklering som sprang.
— Hei, ropte utkiksmanden og ilte til undsætning, drevet av den medlidenhetsfølelse ved smaa menneskelige uheld, som selv de største forbrydere et givet gieblik uvilkaarlig blir besatte av.
Hvis han ikke hadde opfanget cyklisten i sine armer, vilde denne utvilsomt ha tumlet hodestups fremover gaten.
— De kunde let ha hentet Dem en bule i panden, sa utkiksmanden elskvædig, da cyklisten tumlet i hans armer, hallo, unge mand, det var svært, hvor De trykker mig, fortsatte han litt misforngid. Men næsten straks slog hans misforngielse ut i en vældig skræk. En ed gled over hans læber. Han fegtet vildt med armene og forsøkte at skrike, men det var allerede forsent.
Cyklisten hadde allerede slaat ham til marken og trykket nu haanden mot hans strupe. Idetsamme kom de to spaserende herrer til og snart var utkiksmanden kneblet, bundet og uskadeliggjort. Da gled der et hurtig forstaaelsens glimt gjennem hans hjerne. Han saa nu forklaringen til det pludselig opstaatte folkevirvar, droschen i Kirkegaten, de spaserende og cyklisten. Og der kom en ny drosche rullende nedover Kongens gate.
Det var politiet, som var ved at rykke frem paa valpladsen, som kjeltringene hittil hadde behersket alene.
— Hittil er alt gaat bra, hvisket cyklisten, idet han rettet paa sit tøi, som var kommet i ulage under kampen med utkiksmanden, det var godt jeg blev opmerksom paa, at denne fyr gav et signal gjennem butikdøren der, ellers hadde han været istand til at varsle sine kamerater. | Den nye drosche stanset et stykke fra, og de | to mend, som hadde sittet opi den, nærmet sig. Den ene av disse herrer var Asbjørn Krag, den anden var en paafaldende blek, ældre, hvitskjegget herre.
Det var en av de virkelige bankdirektører, som | Asbjørn Krag straks hadde sendt bud efter.
— Allerede den første fangst, mumlet Asbjørn Krag, da han fik se den bundne skikkelse paa stenbroen. Men da denne paa sin side fik se Asbjørn Krag, blev han blek som et lik. Det var | som om han skulde staa overfor et gjenfærd, og | han sitret fra hode til fotsaale.
Asbjørn Krag nikket venlig smilende og sa:
— Ah, godmorgen kjære Benjamin. Rollerne er ombyttet ikke sandt?
Benjamin svarte ikke. Han vred sig, likesom han skulde ha store legemlige smerter. Denne første fangst var virkelig den grusomme slyngel, | som tidligere paa aftenen hadde villet avlive As- i bjørn Krag, og som da det ikke lykkedes, sørget for at den frygtede detektiv allikevel skulde | gjennemgaa nogen lidelser. Han gav ham etpar 2 spark og han fyldte ovnen til randen, i det haab, at detektiven skulde bli dygtig svidd. Hadde : Benjamin visst, at just denne grusomhet skulde | tjene til Asbjørn Krags frelse og derigjennem til det hele komplots stranding, saa hadde han formodentlig nærmest ærgret sig tildøde. É Fordi Benjamin var en simpel og lav sjæl, | tænkte han straks da han saa Asbjørn Krag: Oh, - | nu vil han naturligvis hevne sig, nu vil jeg faa sparkene tilbake. Han saa gasbindene omkring -: detektivens hænder, han forstod at det var ham, Benjamin, som paa en eller anden maate hadde været skyld deri — hans frygt steg. Å Men tanken paa hevn likeoverfor denne forbryder, dukket selvfølgelig ikke et øieblik op i 7 Asbjørn Krags hjerne. Han hadde heller ikke længer tid til at beskjæftige sig med ham, for nu utviklet de spændende begivenheter sig hur tig, næsten slag i slag. Og det var Asbjørn Krag, som ledet dem alle.
STEMMERNE DERINDEFRA.
Den fangne forbryder blev i al stilhet væltet i kaleschevognen, som straks kjørte avsted ham til arresten.
ladsen og rede til at møte enhver eventuali- . Asbjørn Krag bekymret sig ikke saa meget rønsæpekompaniets butik med det merkelige styr av tomme sæpekasser og dunker, hvor | for ikke mere end to dage siden hadde faat ørste føling med den dristige plan.
ren som førte fra butikken og ut til lagerummet, stod aapen. Asbjørn Krag trængte ks derind med tre haandfaste mænd som alle revolveren i beredskap. Det smale lagervar næsten fuldstændig tomt. Der stod kun | og et par stoler. Halvdelen av værelset Det gaadefulde kompani. 8 var fyldt av en stor ildelugtende haug av sand | og vaat jord — tydeligvis de sidst opgravede rester.
Midt paa gulvet gapte et sort hul de indtrængende imøte. Det var nedgangen til kanalen. Asbjørn Krag la fingeren paa munden som tegn paa, at den alleryderste forsigtighet skulde iagttas. Politimændene stod derfor saa stille som stenstøtter og med ginene stift rettet mot det sorte hul i gulvet.
Selv gik detektiven paa tærne hen til hullet; allerede mens han stod opreist hørte han en svak larm dernede fra, da han la sig ned paa alle fire med øret lyttende mot det sorte hul, hørte han larmen ganske tydelig.
Den kom langt bortefra, men forplantet sig - | gjenem den aapne kanal som gjennem en telefontraad.
Den lyd, som Asbjørn Krag hørte, var larm av slegger og staal, som brøtes mot sten. Tyveknegtene var endda ikke blit foruroliget lot det til, og arbeidet nu med at sprænge sig vei gjennem bankens betonhvælv.
Krag reiste sig og vinket paa sine mænd, som kom hen til ham, saa stille som mulig.
— De arbeider endnu derborte, hvisket han, og de føler sig fuldstændig i sikkerhet.
Politimanden nikket.
— Har dere allesammen revolverne parat?
— Jo, det hadde de allesammen.
— Jeg gaar nu hen i banken, imens vokter dere dette hul og sørger for, at ingen levende slipper ut herfra.
Politimanden nikket igjen og demonstrerte med sin revolver.
— Men skyt ikke til unytte, sørg for ikke at ramme dødelig.
tilfælde var. Asbjørn Krag fjernet sig nu like saa stille som han var kommet. Han var tilfreds med de trufne anordninger og imøtesaa, at forbryderne alle som en vilde bli fanget i sin egen felde. Ute paa gaten traf han bankdirektøren, som blev meget glad, da han atter støtte paa Asbjørn Krag.
— For Guds skyld, sa han, gaa med over i banken. Kjeltringene er ved at bryte ind i kjelderen.
— Jeg vet det. Jeg har hørt meiselslagene.
De to mænd ilte over i banken I vestibulen stod to politimænd. I nedagngen til kjelderen stod atter etpar politimænd og ved døren til hvælvet, hvor guldet opbevartes, var politiets hovedstyrke samlet.  Bankdirektøren kunde ikke aapne døren alene. Han ventet paa kassereren og den fungerende chef, som det var sendt ilbud efter. Der maatte tre samtidig aapne døren, der hadde tre forskjellige nøkler. Endelig i sidste gieblik kom de to saa længsels- -fuldt ventede bankfunktionærer med alle tegn paa skræk og forbløffelse uttrykt i deres ansigter. Nøklene blev stukket i de tre laase, som forinden av den omtænksomme Asbjørn Krag var blit fugtet med petroleum — det eneste tilstedeværende fettstof — saa at de ikke skulde skrike, naar nøklene blev vredet om. Da døren var aapnet, slog en kvalm luft ut av hvælvet. Støvlene av! kommanderte Krag. + Samtlige støvler kom i en fart av og saa listet -de tre bankdirektører og de fem politimænd sig ind i hvælvet, — i vor økonomiske tilværelses centrum, hvor guld for mange millioner laa lagret i skuffer og skrin. : i Herinde hørte de nu straks ganske tydelig tyveknegtenes intense arbeide. Deres hamriny og slag gjenlød i det store rum som en dump -drønnen. De kunde ogsaa indimellem slagene høre stemmer, og Asbjørn Krag gjenkjendte chefens røst blandt de andres. Den forekom ham at være utaalmodig og paaskyndende. Han op- -fanget en enkelt sætning. "> — For pokker, hvor den muren dog er ihærdig. = — Om fem minutter, var det en som svarte, -om fem minutter har vi hul paa den.
Ja, det er godt, men endda er det i sidste eblik, sa chefen igjen, vi skulde ha været færdig tor et kvarter siden. Hvor satan blir Petrus av? Med Petrus mente chefen vogteren i det for- © latte sindsykeasyl — han som formodentlig laa 3 | svime efter Asbjørn Krags voldsomme næveslag. 4 . Ja, han blir længe borte, var der en tredje, som sa, kanske han er sovnet.
— Saa blir det værst for ham.
— Og for os. Tror De han er taus.
— Han er taus. Han frygter mig som han frygter døden.
Bankdirektøren grep Asbjørn Krag i armen og pekte forskrækket hen paa det sted, hvorfra larhørtes. Nede i hjørnet ved gulvet saa de, at stenen begyndte at smuldre op og løsne i smaa mmetykke flaker. Om nogen sekunder vilde uren være gjennembrutt. Men i det øieblik tanset pludselig hamringen derinde i kanalen og sbjørn Krag hørte, at chefen spurte:
forskrækket stemme svarte:
Vi er forraadt. — Jeg-har været henne ved tg ngen; butikken er fuld av politi.
n forfærdelig ed hørtes, hakker og brækjern kastet mot jorden. Der blev et øiebliks stilav ophidsede stemmer, hvoriblandt man skjelnet chefens gneldrende og rasende.
Asbjørn Krag gik nu hen og banket i den næsten gjennembrutte betonvæg med sit revolverskjæfte. Der blev stilhet.
…— Overgiv Dem kun, sa detektiven. De er fanget i Deres eget hul, min herre. Al flugt er haabløs.
En forbløffet stemme svarte derindefra:
— Død og plage, det er detektiven. Og en anden tilfgiet — det maa være hekseri.
— Nei, det er aldeles ikke hekseri, mine herrer, svarte Asbjørn Krag, vokteren paa sindsykeasylet er fængslet, likesaa den mand, som De hadde staaende i Raadhusgaten. Ved nedgangen til tunnellen vrimler det av politimænd, og her er det for øieblikket et dusin mænd samlet. De ser saaledes at motstand er umulig.
Asbjørn Krag talte ganske rolig, som det anstaar sig en alvorlig politimand, og der var ikke den ringeste hoverende klang i hans stemme.
Efter en stunds stilhet, hørtes chefens stemme:
— Vi overgir os ikke.
— Det blir værst for Dem, saa trænger vi ned i kanalen. Vi er alle velbevæbnet.
— Meget godt, sa chefen, men den første som sætter sin fot herned blir dræpt.
bevæbnet.
— De skræmmer os ikke, sa Krag.
— Og vi er ikke bange, svarte chefen, vi sitter i verdens bedste fæstning, vi kan pille dere væk en efter en, for I kan ikke allesammen komme | ned i tunnellen paa en gang.
— Men det er jo vanvid, så Krag.
— Vel, saa er det vanvid, men vov at trænge herned, det skal koste menneskeliv.
— Vi kan sulte dere ut. Vi kan røke dere ut.
— Det sidste er umulig, for her er trækhuller nok, det første kan nok la sig gjøre, men det tar tid. Og kommer tid kommer raad. Det er nu | engang vort standpunkt.
Asbjørn Krag maatte tiltrods for det alvorlige i situationen le av en saa uhørt frækhet.
Selvfølgelig var det av yderste vigtighet for ham at faa kjeltringene op, før byen vaaknet. Det hele vilde ellers utarte sig til den værste sensation med uhyre tilstrømning av nysgjerrige og bryderi for politiet.
Han tænkte sig om et gieblik. Men der syntes ikke at være noget valg. Han maatte enten la kjeltringene bli dernede indtil videre eller ogsaa trænge ned i hulen og utsætte sig for mændenes dræpende skud. Han tvilte ikke et øieblik paa, at de allesammen førte sikre pistoler. Krag overlot kommandoen i hvælvet til en av stole paa, og tok med sig to politimænd.
Han hadde faat en ide.
Oppe i en av korridorene som ogsaa benyttedes til venteværelse hadde han set et marmorbord. Dette bord vilde han benytte. Han bad de to politimænd om at bære det over i Kongen: gate 2b.
Selv fulgte han straks efter.
Da han gik over bankpladsen stanset han plud selig og saa mot jorden. Derefter gled hans blik over til Grønsæpekompaniets butik i Kongens gate og saa til bankbygningen, idet han fulgt: den sandsynlige retning av den underjordisk« gang. Asbjørn Krag smilte — et eiendomme smil, som kunde tyde paa, at han igjen hadde gjort en opdagelse.
t med de sidste politimænd og gav en esked til kusken, som straks forstod, hvad han ente, og begyndte at kjøre automobilen frem Ibake.
Krag kom op til Kongens gate, sendte han konstabler ned til automobilen og bad dem at holde revolverne i beredskap.
Marborbordet var nu arrivert, og As-Krag lot det sænke ned i tunnelindgangen des, at den tykke marmorplate vendte indet viste sig nu, at etpar av kjeltringene opholdt sig like i nærheten. Der blev avfyrt tre revolverskud, men de prellet av mot den tykke bordplate.
Asbjørn Krag var selv den første, som hoppet ned i hullet. Et nyt skud lgsnedes, og smaa stenfliser fra marmorbordet sprutet, men platen holdt. Flere politimænd fulgte Krag, og tilslut var der samlet en fire-fem stykker bak den improviserte, men fuldstændig sikre fæstning. Og saa begyndte detektivene at rykke fremover —med mamorbordet foran sig som dækning. I begyndelsen hvinte kulerne omkring dem, men saa blev alt pludselig stille og det lot til, at kjeltringene kadde fundet det mere hensigtsmæssig at flygte nærmere hen til bankbygningen. Tunnellen var saa lav, at politimændene ikke kunde gaa opreist, den var gjennemtrukket av vand, og sølen plasket detektivene til op paa læggene, men det var allikevel et yderst respektabelt arbeide, som chefen og hans bande hadde utført.
Asbjørn Krags kollegaer la merke til, at han hele tiden gik og følte med fingrene langs den venstre tunnelvæg. Pludselig stanset han, beholdt en politimand hos sig — en rigtig kjæmpestor fyr — og lot de andre rykke videre frem i tunnellen.
Politimændene forsvandt snart i tunellens mørke, men en stund efter hørtes deres forbausede utrop og saa kom de løpende tilbake igjen. Marmorbordet var efterlatt.
— Vi har været helt henne ved bankbygningen! ropte de, men vi har ikke set spor av kjeltringene.
— Jeg vet det, svarte Asbjørn Krag, vore venner kjeltringene er herinde. Dermed banket han paa tunnelvæggen, som gav en hul gjenlyd.
— Derinde? spurte politimændene i munden paa hinanden.
— Ja, de har som muldvarpen forsøkt at arrangere en reserveutgang, men jeg har gjennemskuet dem.
— Har de da lavet to tunneller?
— Nei, bare en, bare denne. Men den anden har Kristiania kommune lavet for dem. — Brandn kummen, fortsatte Krag, og banket igjen paa tunnelvæggen. De har lavet en dør ind til brandkummen og de vilde være undsluppet, hvis jeg ikke i sidste øieblik hadde opdaget dette fif. Derfor var de altsaa saa overlegne, da jeg stod og snakket med dem inde i bankhvælvingen, men nu har vi dem pakket som sild i en tønde, saa nu er ialfald al motstand unyttig.
: Asbjørn Krag talte med hensigt noget høit. Og til politimændenes store forbauselse svarte en stemme indefra brandkummen. Det var chefens. — Vi hører godt, hvad De sier, Krag, og da vi ikke kan komme op av dette forbandede hul, saa overgir vi os.
— Det er ogsaa det fornuftigste.
— Men si os først, hvad De har lempet over kummens laak? sa chefen med et galgenhumgr, som Krag maatte beundre, er det et bjerg?
— Nei, svarte detektiven, det er en automobil, en meget stor og hurtig automobil, som jeg lover Dem, at De skal faa kjøre i.
— Til politistationen?
— Ja, til politistationen.
— Det er godt. Slip os saa ut; vi holder paa at kvæles. Vi er otte mennesker stablet sammen herinde.
Da Krag kom ut paa bankpladsen igjen, saa han den tunge automobil som stod uryggelig ovenpaa brandkummen. Og i automobilen sat chaufføren og konstablene og lo.
Saasnart den tilstrækkelige politistyrke var blit samlet omkring automobilen, beordret Asbjørn Krag vognen vækkjørt. Kummens laak blev ogsaa kastet fra, og Asbjørn Krag kommanderte:
— Vaabnene op først! Efter en stunds nølen blev fem revolvere lempet op paa gaten.
— Hvormange er vi, spurte Krag.
— Kom med tre revolvere til.
Tre nye revolvere blev hivd op. Den sidste guldbeslagen. Det maatte være chefens egen. Derefter fremtvang Asbjørn Krag, at saa todtenschlagerne og knivene blev slængt op, og tilslut var der samlet et vaabenarsenal omkring kummen, som tydeligere end noget det viste, hvilke farlige internationale forbryre, man her hadde fakket.
Og saa blev da kjeltringene en efter en hjulet op av hullet, bundet og anbragt i vognene.
nnem gaterne.
Forrest kjørte en stor rød automobil.
I den sat to herrer ivrig passiarende.
e og enhver kunde dog ved første øiekast se, a tilhørte den bedre stand.
Skjceonens Greven av Cagliostra:
(Cagliostros magiske cirkler)
Forfatteren av denne bok var den verdensberømte sicilianske troldmand og videnskapsmand Guiseppi Balsamo, kjendt ved de kongelige og keiserlige hoffer i Europa i det 18. aarhundrede som greven av Cagliostro.
Denne greve av Caghiostro var en usedvanlig alsidig mand med et kjendskap til de okulte videnskaper som ingen anden. Denne «Skjæbnens bok» har saaledes 1 3—4 menneskealdre været anset for den merkeligste spaabok som findes, noget av det sindrigste og mest forbausende, som er utklækket av en menneskelig hjerne. Ved hjælp av et system av magiske cirkler kan man i denne bok faa besvart alle væsentlige livsspørsmaal, — og det er virkelig skjæbnen som avgjør for hver enkelt hvilket svar man skal faa.
Til alle skeptikere kan oplyses, at boken, foruten at gi en et litet glimt ind i fremtiden, ogsaa er et meget fornøielig selskapsspil. De svar boken ør or Ikke bare rammende, men ofte ogsaa meget morsomme og overraskende.
Stein Riverton: Jernvognen. Ili tus.
Maurice Leblanc: Krystalproppen.
Av Maurice Leblanc's Arsene Lupin-fortællinger er ,Krystalproppen" den bedste og mest spændende, 235 sider.
Anatole Frances historiske roman om den ægyptiske skjøge Thais, som omvendes til kristendommen, er anset som en av verdensliteraturens betydeligste historiske romaner. 192 sider.
Stein Riverton: Den sorte stjerne. Det er en spændende fortælling fra et amerikansk fængsel, hvor Asbjørn Krag spiller en av birollerne. 170 sider.
Gaston Leroux: Solbruden.
vore dages Peru, hvor de gamle indianske sagn og skikke endnu holdes i hævd av de faatallige indianere som endnu findes der.
217 sider. ;