Det er et åndeløst øyeblikk. I en bygårdskorridor på Grünerløkka står Høyres Saida Begum foran sin aller første dør i valgkampen 2013. Og som alle garva valgkamp-fotsoldater vet: Den første døra er alltid tøffest. Begum har nettopp banket forsiktig på, og står spent og venter med en bunke Høyre-brosjyrer i hendene. Det blir en ladet pause der i gangen, det er som om vi alle holder pusten. Hvem vil åpne? Hvordan vil hun bli tatt imot? Er det en potensiell Høyre-velger der inne, en som syns at «det jaggu er på tide med et skifte nå?» Eller er det en som har stemt Arbeiderpartiet all sin dag, slik hans far gjorde før ham, og som har tenkt å fortsette med det til han går i grava, bare så vi vet det?
- Jeg merker at jeg er litt rusten, det er en stund siden jeg gikk dørbank sist. Men om tre-fire dører er jeg nok tilbake i form igjen! sier Begum nesten lystig, som om hun vil sette litt mot i seg selv.
Hun står der i den nye, knallblå Høyre-jakka si, og venter. Venter. Venter litt til.
- Nei, her er det ingen hjemme, avgjør hun til slutt, og henger en liten Erna-brosjyre på dørhåndtaket før hun går videre. Hun er tydelig lettet nå. Den vanskelige førstedøra er unnagjort. Og valgkampen 2013 er definitivt i gang!
Denne uka gjennomførte statsministerkandidatene Jens Stoltenberg (Ap) og Erna Solberg (H) sin første TV-sendte statsministerduell etter sommeren. I dag skal Erna offisielt åpne Høyres stortingsvalgkamp i Spikersuppa, mens Jens stiller på et valgarrangement i Fredrikstad. Valgbodene på Karl Johan åpner i dag, det samme gjør lokale valgboder over hele landet. Startskuddet har gått for tidenes politiske tvekamp. Om fire uker vet vi hvem som blir Norges nye statsminister, Jens eller Erna. De er de to ubestridte «hærførerne» for de to største partiene på meningsmålingene, der Erna leder, med Jens et godt stykke bak. Men hva hadde Jens og Erna vært uten fotsoldatene sine?
Saida Begum er en av Høyres nærmere 8.000 frivillige valgkamparbeidere på landsbasis, mens Jens kan skryte av at han har en politisk «hær» på hele 13.000. Dette er folk som - helt frivillig - jobber hundrevis av gratistimer over mange uker for at Jens eller Erna skal kunne bli statsminister for en ny regjering etter valget 9. september. De deler ut roser, sukkertøy og kaffe på T-banen om morgenen, de banker på velgernes dører om ettermiddagen, de sitter i planleggingsmøter om kvelden, de står på stand på lørdager. Men hvorfor gidder «fotsoldatene» å bruke så mye fritid på dette? Det er da ingen av dem som får plass på Stortinget, eller blir statsråder i en ny regjering?
- Jeg føler meg faktisk heldig som får lov til å være med å bidra til valgseier for Høyre. Jeg gleder meg til å kommunisere ut politikken til Høyre, som jeg selv har veldig tro på, sier Saida Begum mens vi trasker i av gårde fra oppmøtestedet utenfor Deli de Luca på Alexander Kiellands plass. Der møtte hun tre andre Høyre-soldater, småsnakket litt med dem, og fikk utdelt den nye Høyre-jakken sin. De neste ukene regner Begum med å bruke nesten hver eneste kveld og alle helger på valgkamp.
- Jeg har ventet så lenge på dette her! Helt siden 2009, for da gikk det ikke så bra som vi hadde håpet. Siden da har jeg bare gått rundt og ventet på 2013. Jeg har vært helt klar veldig lenge, til å gjøre en innsats.
- Du har ventet på revansj?
- Ja, eller mer sånn: Nå har vi muligheten, denne gangen skal det gå veien! Jeg føler ikke at dagens regjering har noen visjoner lenger. Det er virkelig på tide med et regjeringsskifte nå. Vi kan ikke ha samme regjering i 12 år!
- Så det er belønning god nok for deg, at Høyre gjør det bra denne gangen?
- Motivasjonen min er at Høyre sitter i regjeringskontorene etter valget, sier Begum bestemt.
- Så du akter verken å hvile eller sove før Erna er blitt statsminister?
- Å, nå må vi ikke ta helt av her, da! ler Begum.
Skal man tro de potensielle velgerne Begum og de andre fotsoldatene treffer i bygårdene på Grünerløkka den neste timen, er det ikke umulig at Saida Begum får sitt ønske om blå regjeringsmakt oppfylt. Nå er det jo ikke tilfeldig hvor Høyre banker på dører, bydelene i Oslo er systematisk gjennomgått på forhånd for å se hvor det kan være høyrestemmer å hente, og i dette området var Høyre på frammarsj i valget for to år siden. Likevel, maken til Høyre-vennlige blokker denne ettermiddagen! Det er som en mild, blå sky av borgerlige forhåpninger henger over leilighetskompleksene. Ingen sier at de har stemt Ap i alle de år, og kommer til å fortsette med det til de går i grava.
Vi hører det allerede i callingen, når Begum og co. trykker en tilfeldig knapp og spør om å få komme inn i blokka.
- Det må dere gjerne gjøre! Men jeg stemmer på Høyre uansett! sier en fornøyd stemme.
- Du trenger ikke gi meg en brosjyre. Jeg har allerede bestemt meg for Høyre, sier mannen bak en av de første dørene.
- Jeg trenger ikke informasjon, jeg skal stemme Høyre alikavel! sier en ung mann.
- Ja, håper det går bra denne gangen, lykke til! sier en eldre dame vi treffer i gangen. Hun har en egen inderlighet i stemmen.
- Jeg tror nok det er på tide med ny regjering nå, sier også Terje Jenset, som gjerne tar imot en Erna-brosjyre.
Youngstorget, kl. 1700. Også på meningsmålingene har det lenge blåst en blå vind, og Erna leder klart over Jens. Men Oslo Ap og partiets berømte «velsmurte valgkampmaskineri» kan i alle fall få et par ekstrapoeng for proft husbesøkopplegg og høy amerikansk valgkamp-faktor. På Youngstorget står en svær valgkampbuss med partislagord og bilde av Jens på, som skal frakte de frivillige fotsoldatene ut i bydelene. Utenfor er det utdeling av pizza, kaffe og røde T-skjorter, og ved bussen står partisekretær Raymond Johansen og oppildner arbeiderbevegelsens frivillige før de skal ut og møte velgerne.
- Vi har satt i gang den største grasrotkampanjen i historien. Vi skal møte en million velgere ansikt til ansikt! roper partisekretæren i mikrofonen.
- Vi skal på 500.000 husbesøk, vi skal dele ut en million roser! Vi er stolte over politikken vår, og jeg er imponert over dere, som bruker av deres fritid til å drive med politikk døgnet rundt disse dagene. Nettopp derfor vil Ap gjøre et knallvalg. Ja, det kommer nye meningsmålinger hver dag, med ulike resultater, men la dem ikke distrahere dere. Jeg sier som en fotballtrener: Ha fokus på arbeidsoppgavene!
Den frivillige Bjarne Dæhli fra Gamle Oslo har stått og lyttet sammen med de andre i Jens-hæren, men nå er det tid for å kjøre valgkampbuss opp til Løren for å gå på husbesøk. (Høyre-folkene kaller denne aktiviteten «dørbank», men i Ap heter det «husbesøk»). Vel fremme i Lørenbyen blir det raskt og effektivt delt ut en «rosetralle» til hvert par som skal gå sammen. Rosetralla er knallrød og på hjul og er fullstappa med Ap-roser og valgmateriell. Sammen med makker Erling Turtum traver Dæhli energisk av gårde mot blokkene i Lørenbyen. Vi småløper andpustent etter arbeiderbegelsens fotsoldater, som taktfast nærmer seg den første blokka.
- Dere virker målbevisste nå, og ikke minst, raske ... ?
- Vi er jo et maskineri, må du huske på! smiler Dæhli.
- Dere er de lydige fotsoldatene?
- Vi er grasrota. Det er det vi er. Det blir litt parodisk, dette med «Aps velsmurte valgkampmaskineri». Vi er jo egentlig bare mange folk som jobber sammen om et mål.
- Hvorfor jobber du som frivillig? Du blir jo ikke statsminister?
- Jeg er en engasjert person, som har jobbet mye som frivillig for andre organisasjoner før. Og når du først har jobbet sammen med andre om en idé, en aktivitet eller et prosjekt, syntes det var artig, og fikk deg noen venner med på kjøpet, så fortsetter du gjerne med det, sier Dæhli.
- Jeg meldte meg inn i Ap etter forrige stortingsvalg, etter mye tvil. Men jeg tenkte: «Bjarne, nå er det på tide å bli .voksen. Finn deg et parti, meld deg inn, og stå for det. Ja, det skal jeg klare».
- Men hvordan blir det med motivasjonen når meningsmålingene er så dårlige for Ap?
- Om jeg blir deppa, mener du? Det er velgerne som til slutt bestemmer, ikke målingene. Jeg syns bare det er enda mer motiverende. Nå har vi igjen fire uker, og vi har en jobb å gjøre! Vi ligger fire-fem prosent bak valgresultatet vårt fra 2009, etter åtte år i posisjon, med regjeringsslitasje og det hele. Det ække` så gærent det, skjønner du!
Dæhli smiler bredt og optimistisk, i det han begynner å banke på dører i sin første blokk. Allerede etter et par «tause» dører kommer han til en smilende dame som gjerne tar imot rose. Som en elskverdig og veltalende frier står Dæhli i døråpningen, mens hun på sin side gjør seg litt kostbar.
- Ja, du har kanskje allerede bestemt deg for hva du skal stemme, du ... eller?
- Jeg har ikke bestemt meg ennå, nei! En jeg kjenner trekker meg mot Ap, en annen mot Høyre. Men jeg er LO-medlem, da, sier Randi Bente Skjortnes, og smiler lurt.
Neste dame holder også kortene tett inntil brystet, men hun tar imot en rose hun og.
- Jeg har ikke bestemt meg ennå, vi får se når valgkampen begynner å kicke ordentlig inn ...
- Kanskje det blir Ap. Kanskje, sier en mann i en tredje døråpning.
Slik er stemningen i mange av blokkene i Lørenbyen denne ettermiddagen. Dette er åpenbart noen skikkelige tviler-blokker. Eller syns de det er litt uhøflig å avsløre seg som borgerlige velgere når de tross alt nettopp har fått en rose fra en hyggelig, ung mann? Eller er de egentlig Ap-velgere som bare gjør seg litt kostbare først, før de faller inn i folden den 9. september?
Ingen av dem Dæhli hilser på, sier i alle fall et rungende «ja!» til Jens.
- Velgerne er jo alltid høflige, og sier ikke så mye. Så man vet ikke helt hvor man har dem. Vi vet det jo egentlig først på valgnatten, om det hjalp at vi sto på, sier Høyre-fotsoldat Hermann Smith Sivertsen, som står utenfor T-bane-stasjonen på Nationaltheatret og deler ut løpesedler til folk som haster forbi.
- Å, det er ingen fare med været, eg e`jo fra Bergen, smiler Smith-Sivertsen, og deler ut en Erna-brosjyre til en ung mann i hettegenser. Det er også flere andre som takker og tar imot, mens andre rister bestemt på hodet når de ser at Smith-Sivertsen kommer fra Høyre.
Han har stilt opp som frivillig valgkampmedarbeider for partiet sitt i hvert eneste valg siden 1977, om vi ser bort fra noen «friår» på 90-tallet. Akkurat nå, i 2013-valgkampen, er han Ernas fotsoldat, men tidligere har han nok delt ut løpesedler med bilder av både Kåre Willoch og Jan Petersen. De ble henholdsvis statsminister og utenriksminister til slutt, mens Smith-Sivertsen fortsatt har sin «day job», som førsteamanuensis i statsvitenskap ved Høgskolen i Buskerud.
- Men selv om Høyre skulle gjøre det så bra som det ser ut til, så blir jo du verken statsminister eller statsråd?
- For meg er det en stor motivasjon at Høyre gjør det bra, og vissheten om at jeg har bidratt til det. Men også i forhold til senere aktivitet i partiet, så er det bra å vise at man gjør noe. Det blir jo sett i partiet, hvem som alltid sier ja, og stiller opp. Men det alene er jo ikke nok til å gjøre alt det gratisarbeidet. Selv syns jeg det veldig morsomt å prate med folk, sier Smith-Sivertsen, som regner med å bruke mange kvelder og alle helger framover til valgkamparbeid for Høyre. Han har også vært aktiv på dørbank-fronten, men det er ikke alltid han har vært like heldig der. Sist valgkamp gikk han rundt i sin knallblå Høyre-jakke og banket på dører på Frogner. I en bygårdsleilighet åpnet en dame døren. Hun ristet beklagende på hodet, og svarte vennlig.
- Jeg er mora til Jens, så her er det nok ingenting å hente!
- Det var nå avdøde Karin Stoltenberg. Jeg så jo det sto «Stoltenberg» på dørklokka, men jeg tenkte: «Det er da så mange som heter det».
- Men i år ser alt veldig bra ut for Høyre. Er det noen vits i å stå der med løpesedler? Dere ser jo ut til å vinne valget likevel?
- Man skal aldri være for sikker på noe. Vi har jo fallhøyde nå, og må forsvare de gode prosentene vi har fått lov til å se. Jeg tror velgerne er allergiske mot partier som blir for arrogante. De må uansett komme seg ut på gaten og snakke med folk. Mange velgere bestemmer seg veldig sent, om de skal stemme, og hva de skal stemme. Og i nesten alle valg kommer det en eller annen overraskelse, som ikke alltid blir fanget opp av meningsmålingene, sier Smith-Sivertsen.
- Hva er du mest spent på i år?
- Jeg er spent på om vi beholder det store overtaket på meningsmålingene, og på hvilket parti som blir Norges største. Det er første gang siden 1927 at det er en mulighet for at det ikke blir Arbeiderpartiet.
- Hei, du, jeg ringer fra Arbeiderpartiet her på Grorud, vi skal mobilisere folk nå i valgkampen. Og som du vet, ligger vi litt bak og må jobbe hardt for å ta igjen forspranget, sier valgkampansvarlig Marit Johanne Bjerke, og smiler litt skjevt mens hun snakker i mobilen.
- Så nå skal vi jobbe hardt! Kunne du tenke deg å bidra? Stå på stand, gå på husbesøk?
Bjerke sitter hjemme på sitt eget kjøkken på Kalbakken og driver valgkamp. I stua hennes sitter resten av valgkamputvalget på Grorud og ringer på spreng til alle lokallagsmedlemmer, for å høre om de kan tenke seg å bidra med litt frivillig arbeid.
- Hvor mange skal du ringe til?
- Mange, sier Frode Jenssen sammenbitt, og vifter med en lang liste.
Men Anders Røberg-Larsen, eller leder for Grorud Ap, har nettopp hatt hell med seg:
- Ja, nå snakket jeg med en som var veldig interessert! Og dette er en fyr som ikke har vært med på noen aktiviteter tidligere. Men, som han sa, «dette er et veldig viktig valg, dette valget må vi bare vinne, nå må vi bare stå på alle sammen».
- Det som er morsomt med Ap, er all denne entusiasmen, og at vi er ekstremt gode på å få folk til å tro at vi kommer til å vinne! sier Marit Johanne Bjerke.
- Vi er helt sikre på at vi vinner - hver gang! Vi går i flokk, jobber mot samme mål, heier på hverandre, og er med på oppturer og nedturer sammen, sier Bjerke, som tipper hun kommer til å bruke minst fire kvelder i uka på politikk i ukene framover, og hver helg.
- Men er man interessert i politikk, er det ikke vanskelig å motivere seg til valgkamp. Det er morsomt å treffe folk. Og jeg vet dessuten godt at politikk nytter. Jeg ville ikke vært gift med kona mi i dag, om ikke Ap og den rødgrønne regjeringen hadde turt å vedta en ny, nøytral ekteskapslov. Den har jeg selv vært med på å kjempe fram, som medlem i Aps homonettverk. Det er nok den største politiske seieren jeg har vært med på, sier Bjerke.
- Men nå kan du få oppleve at Ap går på et stort valgnederlag?
- Å vinne tre valg på rad er jo egentlig umulig. Men som Hadia Tajik sa det en gang: «Når Maggie Thatcher greide å vinne tre valg på rad med sin politikk, må da vi også få det til?» Uansett utgangspunkt, handler en valgkamp om å møte folk, og lytte til dem. Være ydmyk, innrømme det man ikke har fått til, ikke gå i evig forsvarsposisjon.
- Men hvor lenge kan valgnederlag sitte i?
- Politiske nederlag kan sitte litt i en stund ... Her i Oslo har vi tapt mye for Høyre, selv om vi er like optimistiske hver gang! Men det er klart, når man har brukt mange, mange timer på å jobbe mot et mål, og så oppleve at det ikke går, så er det innmari ... Det er som å tape en fotballkamp.
- En fotballkamp som varer veldig lenge?
- Veldig lenge! Og etterpå får du den følelsen: «Nei, dette gidder jeg ikke lenger». Men etter hvert, så, ja, så begynner du på igjen!