Joey vid mitt hjärta – Gabrielles blogg
Joey vid mitt hjärta
februari 2, 2008 april 15, 2008 Gabrielle
Det får nog bli lite mer Australien nu – ett speciellt minne från vår resa i somras (australiensisk vinter). Jag var med om något som kanske inte så väldigt många svenska turister i Australien upplevt. Fast vad vet jag – kanske har andra varit med om nåt liknande?
Vi var på väg norrut mot Cape York, Australiens nordligaste udde, i en 4WD – en gammal Land Rover Defender – och det hade börjat mörkna. Längs sidorna av vägen kunde vi skönja små ljusa wallabies (mindre art av familjen kängurudjur) som verkade stå och vänta på att kasta sig ut hej vilt framför bilen. Vi såg också flera påkörda och dödade djur vid vägen.
I ljuset från billyktorna dyker plötsligt upp kroppen av en känguru eller stor wallaby liggande mitt på vägen. Vi stannar och drar den blodiga och fortfarande varma kroppen till vägkanten. Inne i pungen finns en unge – en "joey" – som lever och fortfarande ligger och diar vid mammans spene. Ungen är mycket liten och hårlös, den ser nästan mer ut som ett foster än en unge.
Genom ett antal samtal på satellittelefonen till viltvårdare får vi anvisningar om hur vi ska göra för att försöka rädda ungen. Att dra loss den från spenen kan man inte göra för då riskerar man att skada den i mun och svalg. Rådet vi får är att klippa av kängurumammans spene och samtidigt se till att ungen inte kan suga i sig spenen och kvävas. Vi ska sen se till att hålla ungen så varm som möjligt. Viltvårdaren frågar i telefon om det finns en kvinna i sällskapet för det är bästa värmekällan. Så det blir jag som får det ansvarsfulla uppdraget.
Joeyn lyfts försiktigt upp tillsammans med en bit av spenen och läggs i min kupade hand. Den suger hela tiden på spenen, den andra änden av den avklippta biten håller jag i ett fast grepp mellan tummen och pekfingret. Försiktigt stoppar jag in handen med joeyen innanför kläderna och håller den lilla varelsen direkt mot huden alldeles under ena bröstet. Jag får t.o.m. en extra tröja försiktigt trädd ovanpå mina egna kläder och får hjälp med att komma upp i bilen igen. Sedan sitter jag där under nära två timmars körning i natten på mörka slingrande vägar och producerar värme i massor. Joeyn ligger i min hand och krafsar ivrigt på mig med sina små ben. Hela tiden håller jag i den lilla biten av spenen för att hindra den från att sugas in i ungens mun.
Det var en sällsam känsla och faktiskt väldigt berörande att fara fram i natten skyddande ett litet liv i min hand på detta sätt. Ibland slutade ungen att krafsa och då tänkte jag "nu har den nog dött" och så skakade jag lite på den och då började den krafsa igen. Jag hade en del röda märken på huden efteråt. Som sagt, en sällsam upplevelse.
Vi fick ändra våra resplaner och vika av en bra bit utåt kusten för att söka upp en viltvårdare som vi kunde lämna joeyn till efter kontakt och vägbeskrivning "på satelliten". När vi kom fram hade viltvårdaren förberett med något varmt och pälsartat att svepa in ungen i och en varmvattensflaska som den skulle ligga på. Dagen därpå skulle den hämtas av någon annan som skulle försöka hålla den vid liv, mata den osv. Jag har inte hört sedan hur det gick för denna lilla joey. Chanserna var nog inte så stora trodde viltvårdaren för den var så liten. Men visst vill man försöka. Och alternativet – att lämna den att dö eller att vi själva skulle döda den – fanns ju bara inte.
Sedan vi lämnat över joyen och jag fått låna toaletten för att tvätta av mig lite for vi och letade upp ett ställe att slå upp tältet på mitt i natten. Det blev en hög flodbank utom räckhåll för krokodilerna. I fråga om val av platser att tälta på under denna resa var det ofta jag som var pådrivande när det gällde krokodilsäkerheten… Krokodiler vill jag ha på ett visst avstånd. Bild på vår tältplats har du i bloggposten Big Annan.