Enhver der blot hostede lidt imod disse forhold blev betegnet som fascist. Og det ville man jo ikke være. Til gengæld er der mange der de næste år i den grad er har skiftet hest til det yderste højre og de fleste et sted midt imellem og er blevet socialdemokrater eller .. ?. Fx Pittelkow og Schantz, som marxistiske biskopper i det præsteskab der var skråsikre med deres guddommelige indsigt. Så meget for nærdemokratiet. Med tiden blev tonen lagt om og en hel horde af gymnasielærere og universitetsditto lider nu af hukommelsessvigt, som også er forståelig når man sidder i sommerhuset med kone nummer to eller tre og ærgrer sig over at man ikke kan komme til Sydfrankrig i år. Imens denne gruppe fik sikre ansættelser og fede pensioner solgte de uden blusel eksterne lektorer, som stadig er ansat på universitetet som havnearbejdere i fordums tid . Ansættelse et semester ad gangen, ingen pension, mens kantinepersonalet og andre under LO siden begyndelsen af halvfemserne alle fik pension. Den venstredrejede retorik som manifisterede sig i bogudgivelser som stort set var uforståelige for de fleste, indtil man trak sig tilbage med års kollektivt hukommelsestab om ungdommelig marxisme og nu giver en hatfuld for folket, arbejderklassen og revolutionen, men er bekymrede for det demokrati, som de i hine tider anså for falsk, men som da det skaffede dem et fedt udkomme naturligvis skulle beskyttes og videreføre privilegierne til de længst uddannede ( ikke nødvendigvis de bedst uddannede).
Rehling og jeg er samtidsvidner; vi var der selv; og vi var politiske modstandere. Dét kan vi sikkert blive enige om, også i dag.