Å lese Sterk/Svak av Finn Skårderud var for meg et av de aller første skrittene nærmere å bli frisk - Aftenposten
Oppdatert: 12.aug.2015 21:20
Publisert: 12.aug.2015 21:20
Som frisk er jeg nemlig sulten, kjempesulten! Ikke bare på mat, men på opplevelser, på andre mennesker, på å uttrykke meg – som individ – kreativt, på å høre til i verden, skriver Kristine Getz. FOTO: Tine Poppe
Da jeg først ble diagnostisert med anoreksi hadde jeg vanskeligheter med å akseptere diagnosen. Jeg var ikke tynn nok, mente jeg. Ikke syk nok. Og det hjalp ikke at andre sa seg uenige, for jeg visste best.Inntil jeg leste Sterk/Svak av Finn Skårderud.
Kunne nekteBevisene – i form av symptomer og sitater fra pasienter med spiseforstyrrelser – ble for mange, for sterke til at jeg lenger kunne nekte for at jeg var syk:«Problemet er ikke at hun ikke ser en løsning på sitt problem. Problemet er at hun ikke ser at hun har et problem.»Jo mer jeg leste desto reddere ble jeg for denne destruktive, livstruende – alt annet enn romantiske – sykdommen jeg frem til da så på som en nødvendighet for å overleve.Finn Skårderud presenterte fakta.Vissheten om at hjernen min krympet, at hjertet kunne svikte og at mangeårig underernæring økte risikoen for varige skader som svikt i kognitiv funksjon, til og med tidlig demens, gjorde det enklere å akseptere at kroppen trengte både næring og hvile.
Ble tatt alvorligBoken var også hjelpsom for de rundt meg, de som ikke helt forsto mitt behov for «full kontroll» og isolasjon, min irrasjonelle frykt for nærhet og næring. Det som av enkelte ble kategorisert som «slanking», ble endelig tatt på alvor:«Dette er seriøst.»Det første steget jeg tok ut av spiseforstyrrelsen var å akseptere den. «Jeg er faktisk syk» ble et utgangspunkt for: «Jeg vil bli frisk.»Neste steg var å gi slipp på den forferdelige skammen. Også her var Skårderuds pasientsitater verdifulle:«Hun skar seg med barberblader og kunne se smerten.»«C. misbrukte avføringsmidler. Jeg må få tømt meg, jeg må bli ren.»«Hun hadde det vondt, men klarte ikke å få tak i en forklaring på hvorfor hun hadde det så vondt.»Innså at jeg ikke var aleneJeg innså endelig at jeg ikke var alene om alt det ekle, alt det destruktive.I 2012 utga jeg en bok, Hvis jeg forsvinner, ser du meg da? om min opplevelse av å leve med, og bli frisk fra anoreksi. Finn Skårderud skrev et sterkt etterord.Før vi sammen skulle intervjues av TV2 i forbindelse med boklanseringen snakket vi lenge om viktigheten av å skape en identitet separat fra spiseforstyrrelsen.Hans oppfordring til meg før vi skiltes var å fortsette å dyrke alt som gjør meg til meg. Det har jeg gjort.Noen har reagert på navnet «Villa Sult». Selv fikk jeg ingen assosiasjoner til radmagre pasienter fanget i et estetisk vakkert behandlingssenter. Det første jeg tenkte var:«Så bra. Så passende!»En fellesbetegnelseOrdet «sult» pleide å beskrive årene preget av depresjoner, angst og ensomhet. Det var en form for fellesbetegnelse på alt jeg nektet meg selv: mat, selvfølgelig, men også følelsen av å høre til, i det hele tatt være et menneske.Men ordet beskriver også hvor jeg er i dag.Som frisk er jeg nemlig sulten, kjempesulten! Ikke bare på mat, men på opplevelser, på andre mennesker, på å uttrykke meg – som individ – kreativt, på å høre til i verden.Det sies at det motsatte av depresjon ikke er lykke. Men nysgjerrighet. Jeg er både nysgjerrig og sulten på livet.Å lese Sterk/Svak av Finn Skårderud var for meg et av de aller første skrittene nærmere frisk. Og en helt annet form for sult.Få med deg debattene hos Aftenposten meninger på Facebook og Twitter. Debatten om spiseforstyrrelser og behandling: Én metode kan ikke kurere alt og alle Psykologspesialist: Skårderud-debatten burde handle om sak Kronikk om Skårderud-debatten: På vegne av meg selv Alf van der Hagen og Birgit Hatlehol om Skårderud-debatten: De tause stemmene Hvorfor kan vi ikke spise middag sammen, mamma? smp-stories-bottom-widget