I 2006 kunne den daværende amerikanske justitsminister Alberto Gonzales proklamere for den samlede presse, at FBI havde pågrebet en håndfuld terrorister, som i samarbejde med al Qaeda forberedte »en total landkrig mod USA«, men lykkeligvis var blevet fanget, inden »de gjorde alvor af deres dødelige planer«.
Seks blev siden anklaget for bl.a. at planlægge en bombesprængning af Sears Tower, men efter den store medie-alarm viste det sig, at de muslimske terrorister hverken var muslimer eller terrorister, og nu er sagen faldet til jorden for anden gang i en amerikansk domstol.
De seks arbejdede i et byggefirma, men efter lukketid boede de sammen i en tilskoddet lagerbygning, og her udtænkte de deres egen religion, et miskmask af kristendom, islam og jødedom, og de titulerede hinanden »broder«. Undtagen lederen, som skulle tiltales »Prins Manna«.
FBI fik et tip om gruppen, og forbundspolitiet sendte en undercover-agent af sted, og han optog samtaler, hvor medlemmerne talte om, at de ville »overtage hele verden«, ikke noget om hvordan og hvornår, men sådan bare som en overordnet hensigt.
FBI-lederne mente, at det alt sammen lød så ildevarslende, at de satte endnu en agent på sagen, og den pågældende agent udgav sig ud for at være udsendt fra al-Qaeda.­­­
Sådan planlagde man altså en »en total landkrig mod USA« - men mere substans er ikke nødvendigt for politikere at profilere sig på.
Sagen er et eksempel på, hvilket paranoisk omdrejningspunkt terror-sager er blevet, og hvilken behændig rolle sådanne sagers oprindelige skræk-potentiale kan spille især i amerikansk politik.