Alshire var en label som på sekstitallet jobbet ut fra California , og spesialiserte seg på billigutgivelser og samleplater med «internasjonal musikk» ala The Sounds Of Spain, Hawaian Paradise og lignende godbiter. I tillegg hadde de den usedvanlig cheesy serien 101 String, hvor det ble spyttet ut MOR-plater med alt fra ren easy listening til spaceage pop, Beatles låter, Broadway musicals og mere til. Når psykedelia begynte å få et publikum var selvsagt Alshire på plass for å skaffe seg en liten, spekulativ bit av kaka.
Gitaristen Jerry Cole ble engasjert til å sette sammen et band og spille inn en instrumental lp med psykedelisk, dansbar pop. Jerry Cole var også medlem av garasje/psych bandet The Id, som slapp et fint album i januar 1967. Han hadde også spilt inn plater under navnet Bill Boyd and His Cowboy Ramblers i 1960, med tittelen Twangy Guitars, og Billy Baker i 1965 med tittelen Country Guitars. Album i eget navn fikk han også tid til, med de oppfinnsomme, «groovy» betegnelsene A Go Go Guitars og Go Go Guitars 2. Han spilte også på en haug andre obskure utgivelser, med fiktive bandnavn, utgitt på små labeler rundt omkring i USA. Med unntak av The Id-albumet var disse utgivelsene typiske samlebåndsutgivelser, med en tilnærming som nærmer seg library musikken, som på denne tiden vokste seg stor i Europa.
I kjent lavpris-stil er det fint lite informasjon å finne på omslaget, og bildet på forsiden har ingenting med bandet som spiller å gjøre; her er det bare samlet en passe kul gruppe ungdommer. Det er antatt at det er medlemmene i The Id som spiller på plata, supplert med ingen ringere enn Billy Preston på keyboards. Preston skulle kort tid etter dette spille med både The Beatles og The Rolling Stones, og etterhvert få en lang solokarriere.
De beste sporene på plata er de tunge fuzz-og feedbackmarinerte sporene Sock It My Way og I Said, She Said, Ah Cid. To slamrende, seige spor, som virkelig viser frem gitaristen Jerry Cole. Disse to er på høyde med det meste som ble utgitt i det fantastiske året 1967. Resten av plata er mer enn lyttbart, med lettbeint og likevel fet gjennomblåsning av ti spor, på en halvtimes tid.
Det ble med dette ene albumet for denne liksomgruppa, men The Animated Egg er et artig tidsdokument, som også har musikalske kvaliteter og som det er verdt å ta med seg.
På Feels, Animal Collectives sjette studioalbum, var alle fire medlemmene på plass igjen, etter at Sung Tongues var laget av duoen Avey Tare og Panda Bear. I tillegg til at Geologist og Deakin også var på plass, hadde gruppa også hjelp av andre musikere. Dave Porters (Avey Tare) daværende kone Kristín Anna Valtýsdóttir spiller på hele albumet (under navnet Doctess), og fiolinst Eivind Kang spiller på fire spor. I tillegg var den flinke teknikeren Scott Colburn med, han er «kjent» fra Climax Golden Twins og ikke minst samarbeidet med raringene i Sun City Girls.
Det var etter sigende mye diskusjon og fokus på stemming av instrumenter i forbindelse med innspillingen av Feels, hvor medlemmene fortalte om en slitsom prosess med å tune alle instrumentene i overensstemmelse med et piano som var ustemt. Hvorvidt dette var en spøk eller et ønske om å fremstå som eksentriske skal være usagt. Uansett endte Feels opp som det mest konvensjonelle albumet gruppa hadde laget så langt. På første halvdel av plata er uttrykket nærmere indierock enn de noengang hadde vært tidligere. Her samlet gruppa seg om et relativt konvensjonelt lydbilde, med et rimelig rett frem komp og stemmebruk, som er langt mindre kaotisk enn hva vi hadde vendt oss til fra denne kanten. Feels er, som Sung Tongues, summen av to ulike deler, der andre delen av albumet er mer utflytende og eksperimentelt. En tilnærming til et mer konvensjonelt uttrykk medførte ikke at Animal Collective ble en gjennomsnittlig kørrkjedelige indietrupp, til det er gruppa for smart og nyskapende.
Feels er åpen, konsentert og rett ut vakker rock og popmusikk, enten vi snakker om de første sporenes relativt kontante pop-rockmuskuløsitet, eller platas utflytende, trolske og myke andre haldel. Det er en ro over albumet som kler uttrykket, og som jeg må si jeg savner litt i de platene gruppa skulle lage i de kommende årene, hvor den jublende popmusikken ble pakket inn et kaleidoskopisk nett av lyd i lag på lag. Det er ok det og, for all del – popmusikk i hendene på et så musikalsk og oppfinnsomt band som Animal Collective blir sjelden feil – men det er noe eget ved Feels.
Av de mer konvensjonelle sporene er særlig åpneren Did You See The Words deilig lytting, der den entrer verden på skrudde dyrelyder og en oppbyggelig kombo av piano, gitar og perkusjon, før en overraskende, nesten sjokkerende rett frem vokal kommer inn og refrenget løfter hele stasen til himmels.
Likevel er det de lange, drømmende balladene jeg vender oftest tilbake til. Her klarte Animal Collective å skape en stemning av noe helt fremmed og samtidig veldig nært – et ukjent sted å hvile, som likevel føles som hjemme. Sjekk ut den svale, mystiske Bees, den rymiske, lyse Banshee Beat – et høydepunkt på plata med sin inderlige sang og underkjølte energi. Og ikke minst Daffy Duck, som er tilbake i samme musikalske urskog som Bees.
Det er ingen svake spor på Feels, et album som viser et endret Animal Collective, som hadde beholdt, sågar forsterket, evnen til å lage nyskapende, vakker musikk.