Neema Christine – Ingvilds blogg
Skip to content
Ingvilds blogg
Menu
Markus sin historie
Om meg
Category: Neema Christine
17. mai
Vi hadde en flott 17. mai i Askim går, og her er noen glimt av jentene våre på nasjonaldagen.
Når jeg sitter her og ser på de fine bildene av jentene, blir jeg ordentlig glad og stolt.
Samtidig stikker det i hjertet. Jeg skulle så veldig gjerne ha vist bilder av en fin 17. mai-gutt også. Når man har mistet noen man er glad i, er savnet ekstra merkbart på dager som 17. mai. Jeg husker så godt 17. mai 2010. Da, som i år, feiret vi med familien til Trond Erik i Askim. Det var en flott dag. Vi ventet barn nummer to og jeg var så fornøyd. Følte meg rett og slett ordentlig heldig. Magen struttet, jeg var 16 uker på vei og kjente daglige spark. To uker senere var vi på ultralyden som snudde opp ned på alt.
Jeg skulle så veldig gjerne hatt Markus her hos oss. Da hadde familien vært komplett, men du verden så heldig jeg er som har disse to nydelige jentene!
Author Ingvild AatloPosted on May 18, 2013Categories Ferie og fritid, Luna Marie, Markus Alexander, Neema Christine2 Comments on 17. mai
Fysikktime i heimen
"Mamma, kom og se!", roper Neema henrykt. "Det er fargerike prikker på veggen i stua". Jeg kommer og spør om hun vet hvor prikkene kommer fra. Det vet hun ikke. Så jeg forklarer at når solstrålene går gjennom vinduet og treffer krystallkulene på lampa i taket, sender krystallene lysstrålene videre og når de treffer veggen blir de til fargerike prikker. Etter å ha gitt henne denne forklaringen, tenker jeg tilbake på fysikktimene på videregående og lurer på om det var en habil forklaring. Burde jeg kanskje ha innført begrepet "reflekterer"? Det er jo det krystallkulene gjør, reflekterer sollyset. Mens jeg står og funderer litt på det, sier Neema fornøyd: "Så de prikkene kommer fra Gud?" Jeg svarer bekreftende på det, mens vi forsker på hvordan prikkene på veggen beveger seg når vi flytter på lampa.
Hvem var det som sa at Gud ikke hadde noen plass i naturvitenskapen?
Author Ingvild AatloPosted on April 25, 2013Categories Hverdagsliv, Neema Christine, Tro og sånn1 Comment on Fysikktime i heimen
Ekspert på himmelen
På vei til barnehagen i går snakket Neema og jeg om mat og ulike typer mat. "De andre barna liker flere ting enn meg", innrømmet hun, og for liksom å veie opp litt, fortsatte hun: "Men jeg forstår flere ting enn dem".  "Åh, hva er det du forstår som de ikke forstår, da?", spurte jeg. "Mamma, de kan ingenting om himmelen".
Sånn er det. Man blir ekspert på himmelen av å ha en lillebror der (og en mamma og pappa som gjerne snakker om det).
Author Ingvild AatloPosted on February 15, 2013Categories Markus Alexander, Neema Christine, Tro og sånn8 Comments on Ekspert på himmelen
Av og til orker man ikke fortelle
På vei inn til barnehagen i dag, med Luna Marie liggende i vogna, var det en mamma som spurte Neema om hun hadde en lillebror. Jeg ventet på at Neema, lettere oppgitt, skulle svare: "Nei, det er en jente. En lillesøster", men hun sa ingenting. Litt lenger inn i barnehagen spurte moren en gang til, og da Neema ikke svarte nå heller, maste jeg på henne for at hun skulle svare. Hun må lære seg folkeskikk, å svare når noen spør. Men akkurat i det jeg hadde bedt henne svare, slo det meg at hun har jo en lillebror. Og det var nok det hun hadde gått og tenkt på selv også, for hun svarte: "Jeg har én lillebror og én lillesøster, men lillebroren min er i himmelen. For han er død".
Mammaen som spurte er ikke så god i norsk, så jeg tror ikke hun helt fikk med seg hva Neema fortalte. Jeg fikk i alle fall ikke det spørrende "er det sant?" blikket som jeg pleier å få i sånne situasjoner. Og der og da orket jeg ikke utbrodere noe mer jeg heller, så samtalen gled over på andre emner.
Vel hjemme igjen, begynte jeg å tenke litt mer over episoden i barnehagen. Riktignok kan Neema av og til droppe å svare på spørsmål fordi hun går i egne tanker eller ikke gidder, men var det det som skjedde i dag? Kanskje, men jeg lurer på om spørsmålet hun fikk var så direkte at hun begynte å tenke på Markus og lure på hva hun skulle svare, og kanskje hun egentlig ikke hadde så lyst til å fortelle om lillebroren sin som var død i dag? Sånn er det i alle fall for meg av og til. Når jeg snakker med periferte bekjente, er det ikke alltid jeg orker å fortelle om Markus. Jeg har ikke tenkt på at Neema også kan ha det sånn. Som regel snakker hun villig vekk om Markus til fremmede. For eksempel i lekebutikken på 2-årsdagen hans, da fortalte hun jenta i kassa at lekebilene skulle settes på graven til lillebroren hennes, for han hadde bursdag og ble to år. Hun ekspeditøren var forresten kjempeflink, tok Neema på alvor og de hadde en ordentlig fin samtale. Men det er jo ikke så rart om Neema ikke alltid er i "fortellermodus". Dessuten begynner hun å bli eldre, og kanskje hun av og til har senset at det ikke alltid blir så godt mottatt når hun forteller om sin døde lillebror? Uansett, jeg fikk i alle fall litt å tenke på i dag. Det er ikke bare bare å forholde seg til omgivelser som ikke vet at man har en lillebror i himmelen.
Author Ingvild AatloPosted on October 31, 2012October 31, 2012Categories Markus Alexander, Neema Christine6 Comments on Av og til orker man ikke fortelle
Neema 4 år
Tenk at det allerede er gått fire år siden hun kom til verden. Fire år siden vi ble foreldre for første gang. Fire år hvor jeg har fått oppleve hvor fantastisk det er å være mamma. Fire år hvor hun har gitt oss så mye glede.

I går hadde vi den siste av tre feiringer, og den store finalen var barneselskapet. Det gikk veldig fint. Vi startet med å åpne gavene etter hvert som gjestene kom. Et kvarter ut i bursdagen var alle barna på plass, og vi satte oss for å spise. Menyen var kyllingpølser (varmet i vann som wienerpølser) med lompe og ketchup. Enklere kan det ikke bli, men det gikk ned på høykant. Så var det litt frilek før jeg organiserte flere leker som Neema hadde valgt, blant annet "Haien kommer" og "Bjørnen sover". Ved førstnevnte ble det litt knall og fall og ved sistnevnte et særdeles høyt støynivå, men barna storkoste seg.
Også hadde vi trylleleken, og det var rett og slett helt magisk. Jeg var tryllekunstner med tryllestav som lagde lyd. (Takk til Hege som har gitt den til Neema. Stort sett har den vært irriterende, men denne dagen gjorde den skikkelig nytte for seg:) Jeg snurret litt på den og sa: "Simsalbim, jeg tryller dere om til … (frosker, mus, løver, racebiler …). Og med ett ble barna forvandlet til akkurat det jeg sa. Til og med sovende barn ble de da jeg tryllet dem til det. For å oppheve tryllingen klappet jeg i hendene, og da satt de musestille og ventet spent på neste forvandling.
Når vi hadde lekt nok, var det tid for kaker. På sjokoladekaka hadde Trond Erik laget Jake, fra Sjørøverne i drømmeland – Neemas favorittfilm om dagen. Også hadde vi muffins, gele og eplekake. Barna koste seg med kakene, og jeg må si det var en gjeng med veloppdragne barn på bursdagen. Håper Neema oppfører seg sånn hun også, når hun er på bursdag uten oss. Bursdagsselskapet ble avsluttet med pinjata, men det eselet vi hadde valgt var så vanskelig å slå i stykker at vi til slutt måtte rive det opp, og ut kom det godteposer til barna. Det var stor stas, ikke like stas at festen var over, men det var den, og for Neema er det et helt år til neste gang.
Jeg derimot, skal nå i gang med å planlegge dåpsselskapet til Luna Marie som vi skal ha om tre uker. Gleder meg til det altså, liker å lage fest jeg!
Author Ingvild AatloPosted on September 9, 2012Categories Barn, Neema Christine4 Comments on Neema 4 år
Bunadsfin Neema
Søndag ble Trond Eriks yngste fetter konfirmert, og vi hadde en veldig fin dag i Østfold. Nå er ikke denne bloggen til for å legge ut skrytebilder, men av og til må jeg gjøre unntak.

Siden det var konfirmasjon, snart 17. mai og etterhvert dåp for lillesøster, hadde jeg veldig lyst til å kjøpe en ordentlig bunad til Neema. Nå er dette riktignok ikke en ekte bunad, men en ordentlig for seg gjort festdrakt fra Maxemilia, og jeg syns hun er utrolig fin i den.
Author Ingvild AatloPosted on May 2, 2012Categories Neema Christine12 Comments on Bunadsfin Neema
"Fordi jeg skulle få en jentebaby isteden"
Da jeg skulle levere Neema i barnehagen i dag, traff vi et par gutter fra gruppa hennes i garderoben. Magen min begynner å bli ganske stor, og han ene spurte hva som var i magen min. Jeg svarte at det var en baby. "Det er en jentebaby", presiserte Neema, før hun fortalte at vi hadde en guttebaby også. Da lurte han på om guttebabyen var blitt stor, siden vi skulle ha en baby til, og Neema forklarte at han bare var en liten baby. Dette fikk ikke gutten helt til å gå opp, og Neema forklarte at det var fordi guttebabyen hennes var død. "Sånn er det ikke lov å si", sa gutten, halvt sjokkert over at Neema kunne si noe sånt. Da fortalte jeg at det var sant at babyen var død, og dette vekket guttens nysgjerrighet.
"Hvordan døde han?", spurte han Neema. Og Neema fortalte villig at Jesus kjørte på en sky ned fra himmelen for å hente Markus, og at han tok ham med seg opp igjen til Gud i himmelen. "Og da døde han", bekreftet gutten i barnehagen. "Men hvorfor døde han da?", fortsatt han å spørre. "Fordi!", svarte Neema og følte seg svarskyldig, men som sin mor liker hun ikke å føle seg svarskyldig, og etter å ha tenkt seg om litt svarte hun: "Fordi jeg skulle få en jentebaby isteden!".
Author Ingvild AatloPosted on February 29, 2012Categories Maibarnet, Markus Alexander, Neema Christine, Tro og sånn3 Comments on "Fordi jeg skulle få en jentebaby isteden"
Forkjølelse eller influensa?
I løpet av et år pådrar jeg meg gjerne et par-tre runder med forkjølelse. Av og til kan forkjølelsen være ganske kraftig, og da har jeg alltid lurt på om det fortsatt "bare" er en forkjølelse eller om det er influensa. Nå vet jeg svaret. Jeg har ikke hatt influensa på mange år, ikke før jeg fikk det nå i helgen. Influensa er veldig mye verre enn selv den kraftigste forkjølelse. Når man er skikkelig forkjølet kan man fortsatt vurdere å gå på jobb, i alle fall etter en dose Paracet. Når man har influensa kan man vurdere å karre seg i dusjen etter en dobbel dose Paracet.
Neema hadde influensa hele forrige uke. Jeg syntes tidvis hun var ganske sutrete, men nå, etter å ha kjent sykdommen på kroppen selv, syns jeg hun var kjempeflink. Det skal jeg huske på neste gang hun er syk og grinete. Sutringen kommer faktisk ikke uten grunn. Dessuten skal jeg gi henne enda mer Paracet. Det er det eneste som hjelper. Hun er ikke overbegeistret over å få en "romperakett", og tar seg ofte skikkelig sammen i håp om å slippe. Men hun har skjønt nytten. I går kveld sa hun nemlig til meg, etter at jeg hadde ligget og døst på sofaen hele dagen: "Men hvorfor tar du ikke en stikkpille da, mamma?"
Det hadde jeg gjort, eller dvs. Paracet i tablettform da, men siden jeg er gravid tør jeg ikke overskride den anbefalte doseringen på 3*2*500mg i døgnet, og tro meg, det var ikke nok til å holde influensaen i sjakk. I dag er formen heldigvis bedre, og forhåpentligvis er jeg helt frisk til helgen. Da er det vinterferie, med hyttetur og Trondheimstur på programmet.
Author Ingvild AatloPosted on February 13, 2012Categories Hverdagsliv, Neema Christine4 Comments on Forkjølelse eller influensa?
"Når babyen i magen har kommet ut og er død og…"
I kveld hadde jeg lovet Neema en skitur etter middag. Mens vi sto og laget maten, forklarte jeg at hun kunne gå på ski mens jeg kunne gå på bena, siden det var litt vanskelig for meg å stå på ski med baby i magen. Det forstod hun, også sa hun: "Men når babyen har kommet ut og er død og har reist opp til Jesus og Gud, da kan du stå på ski igjen."
Jeg må innrømme at jeg ble ganske satt ut av den kommentaren. Etter at Neema fikk greie på at jeg igjen hadde en baby i magen, har hun snakket mye mer om den nye babyen enn om Markus. Det har jeg sett på som naturlig, og jeg har tenkt at det å få en til lillebror eller en lillesøster ville være bra for henne, også med tanke på at savnet etter Markus ikke skulle bli så stort. Under svangerskapet har jeg hele tiden understreket at denne gangen skal babyen være med oss hjem, og jeg har trodd at hun har trodd på det. Så feil kan en ta. Hun er akkurat like redd som oss for at det skal gå galt denne gangen også. Egentlig er jo ikke det så rart, det er den eneste erfaringen hun har. Hun tror at småsøsken dør og reiser opp til himmelen.
Vi fortsatt samtalen under matlagingen og delvis gråtkvalt fortalte hun at hun ville babyen skulle være hos oss. Hun ville ikke at den skulle reise opp til Gud. Jeg forsikret henne om at denne gangen skal ikke babyen dø. Den skal være med oss hjem. "Skal den aldri dø?", spurte hun. "Ikke før den blir voksen og gammel", svarte jeg. Hun aksepterte det, og jeg tror hun syntes det hørtes fint ut. Likevel får jeg alltid vondt inni meg når jeg svarer sånn, for jeg kan jo ikke garantere at vi får med oss en levende baby hjem fra sykehuset. Selv om sannsynligheten er svært stor for at alt går bra denne gangen, vet vi alle at muligheten for at det igjen går galt, er tilstede. Men jeg kan jo ikke forklare en treåring at sannsynligheten for at babyen kommer til å leve er kjempestor, men at det er en bitteliten mulighet for at også denne babyen dør. Vi ønsker jo ikke at hun skal gå rundt å være redd for å miste lillebroren eller lillesøsteren sin. Derfor legger vi all vår tyngde i det og forteller henne at denne gangen skal det gå bra, men vi har jo tydeligvis ikke lyktes med å nå helt inn til henne. Kanskje fordi vi ikke helt klarer å tro det selv?
Vi planlegger livet vårt som om babyen kommer og alt går bra, men innerst inne har jeg nok vanskelig for se for meg at vi faktisk får med oss en levende baby hjem fra sykehuset. Det er et mirakel for stort til å tro på.
Jeg syns at jeg, forholdene tatt i betraktning, er ganske rolig i dette svangerskapet, men tanken på alt som kan gå galt ligger under overflaten og ulmer, og holdes nok bare i sjakk av et travelt liv og en vilje som bevisst kutter de negative tankene.
Så det er kanskje ikke så rart at Neema også går rundt og er redd for at babyen skal dø. Under middagen tok jeg igjen opp tråden og spurte om hun trodde vi kom til å få med oss en død eller levende baby hjem. "Levende" svarte hun da, og var igjen mest opptatt av at hun håpet det var en jentebaby i magen min. Så fort snur barn, men det betyr ikke at hun nå er overbevist om at alt kommer til å gå bra. Som med meg går vel det i bølger for henne også. Kjenner jeg er så utrolig lei meg for at den nydelige jenta mi på tre år skal gå rundt å være redd for å miste lillebroren eller lillesøsteren sin. Også blir jeg enda mer redd for at det faktisk skal gå galt denne gangen også. Tanken på hvor skuffet og lei seg hun ville blitt da, er ikke til å holde ut.
Det er ikke så enkelt å ha en lillebror i himmelen, selv om hun bare var to år da det skjedde.
Må til slutt bare komme med en liten gladmelding også. Neema og jeg hadde en helt magisk kveldsskitur, hun på ski og jeg på bena. Hun snakket i ett fra vi gikk til vi var hjemme igjen og var i så godt humør, også så flink hun er blitt til å stå på ski! Det er bare tre uker siden sist jeg så henne på ski. Hun var flink da også, men etter det har hun vært på skikurs et par ganger, og det har virkelig gjort susen:)
Author Ingvild AatloPosted on January 27, 2012January 28, 2012Categories Maibarnet, Markus Alexander, Neema Christine8 Comments on "Når babyen i magen har kommet ut og er død og…"
De skulle vært to, snart tre
I går morges, mens Neema så på barne-tv og vi slumret i senga, tenkte jeg på hvor deilig det var at hun er blitt så stor at hun faktisk kan se litt barne-tv alene på morgenen. Så begynte jeg å tenke på barnet i magen og hvor gammel h*n kommer til å være når h*n kan se barne-tv alene sammen med Neema, mens Trond Erik og jeg får oss noen minutter ekstra slumring en lørdagsmorgen. Jeg konkluderte med at det kanskje kan skje når h*n har passert året. Da vil Neema være nesten fem år og en ordentlig stor storesøster.
Jeg rakk ikke å tenke så mye mer på det, før jeg kom på at så stor skulle Markus vært nå, og jeg så for meg han og Neema i sofaen. Han ville nok ikke sittet stille veldig lenge, men tenk så koselig det hadde vært for Neema å ha en å sitte sammen med. Hun har blitt så stor de siste månedene, og hun hadde nok vært enda mer "voksen" om hun hadde hatt lillebroren sammen med seg. Nå hadde vi kanskje flyttet dem inn på samme rom. Jeg er sikker på at Neema ville vært en fantastisk storesøster for han. Det gjør så vondt å tenke på at de aldri vil få vokse opp sammen, og i går slo det meg nok en gang hvor mye glede de ville hatt av hverandre. Nå ville Markus vært så stor at de kunne lekt sammen, at de kunne bablet sammen, at de kunne ledd sammen, spist sammen, kranglet med hverandre. Det er så mye Neema går glipp av, så mye vi går glipp av. For ikke å snakke om alt Markus går glipp av, men jeg håper og tror at han har det så fint der han er, at det går bra for hans del.
Vi ønsket oss to barn tett, og fikk det, men de får ikke vokse opp sammen. I ettertid har jeg har tenkt at det kanskje ville vært krevende å ha en 2-åring og en baby samtidig. Det ville det sikker vært, men først og fremst tror jeg det ville vært veldig fint, og vi skulle taklet det strevet greit. I går, da jeg så for meg Neema og Markus sammen, tenkte jeg at muligens ville det første året vært litt strevsomt, men det andre året, det som vi skulle vært i nå, hadde vært helt supert. Neema har blitt tre år og stor jente som klarer det meste selv, om hun hadde hatt lillebroren hos seg, ville hun klart enda mer. Markus ville vært ett år, en herlig tid. Jeg skulle ikke ha jobbet fullt, og vi skulle ha laget oss en god hverdag. Uff, som jeg savner det livet vi skulle hatt. Jeg skulle så gjerne ha fulgt begge barna mine gjennom oppveksten.
Nå er jeg gravid. Om Markus hadde fått leve, ville jeg sannsynligvis ikke vært gravid nå, men det er ikke umulig at jeg hadde vært det. Heldigvis, det er litt godt å tenke på. Jeg husker legen sa, den dagen på UL da vi fikk greie på at Markus var veldig syk, at etter en abort vil man raskt kunne bli gravid igjen. For meg var den tanken helt absurd. Tenk om vi hadde valgt å avslutte svangerskapet med Markus, også hadde jeg blitt gravid igjen så kjapt at jeg ville visst at det ikke hadde vært mulig om jeg hadde båret fram Markus. Jeg vet at en del opplever det. For meg ville det vært uutholdelig, tenk alle de følelsene jeg da ville blitt slitt mellom. Jeg er så glad for at vi valgte å la naturen gå sin gang, og for at vi ble gravide igjen, på naturlig vis.
Vi vil aldri få det livet vi så gjerne ville hatt sammen med Markus. Forhåpentligvis vil vi oppleve at Neema får vokse opp sammen med den lillebroren eller lillesøsteren som er på vei nå. De kommer til å få det fint sammen. Vi kommer til å få det fint alle sammen. Vi vet ikke hvordan det første året med babyen blir, men Neema kommer nok til å være en hjelpsom storsøster som går opp trappa selv, tisser på do og vet at bare babyer bruker smokk. Likevel, når tredjemann kommer skulle jeg så gjerne ønske at h*n i tillegg til sin fantastiske storesøster også hadde fått vokse opp sammen med sin like fantastiske storebror – selv om det hadde betydd to bleiebarn og to barn som ikke kunne gå opp trappa.
Author Ingvild AatloPosted on October 30, 2011October 30, 2011Categories Maibarnet, Markus Alexander, Neema ChristineLeave a comment on De skulle vært to, snart tre
Posts navigation
Page 1 Page 2 Next page
Search for: Search
Recent Posts
6 år – den usynlige, tomme pulten
4 år
Tre år
Sommeren med Markus i magen
17. mai
Recent Comments
Ragnhild on 6 år – den usynlige, tomme pulten
Åshild on 6 år – den usynlige, tomme pulten
Anne-Marie on Tre år
Caroline on Markus sin historie
Ingvild on Markus sin historie
Archives
September 2016
September 2014
September 2013
July 2013
May 2013
April 2013
February 2013
January 2013
December 2012
November 2012
October 2012
September 2012
August 2012
May 2012
April 2012
March 2012
February 2012
January 2012
December 2011
November 2011
October 2011
September 2011
August 2011
July 2011
June 2011
May 2011
April 2011
March 2011
February 2011
January 2011
December 2010
November 2010
October 2010
September 2010
Categories
Barn
Dikt
Etikk
Ferie og fritid
Hus og hjem
Hverdagsliv
Jul
Læreryrket
Luna Marie
Maibarnet
Markus Alexander
Neema Christine
Norge og verden
Sosiale medier
Strikking
Trening
Tro og sånn
Meta
Log in
Entries RSS
Comments RSS
WordPress.org
Markus sin historie
Om meg
Ingvilds blogg Proudly powered by WordPress