vedisk – litteratur – Store norske leksikon
vedisk – litteratur
Fire hymnesamlinger, Rigveda, Yajurveda, Samaveda og Atharvaveda, danner grunnstammen i en stor religiøs samling: samhita-ene. Redigeringen er basert på liturgiske behov. Størst litterær verdi har hymnene i Rigveda, f.eks. hymner til ilden, morgenrøden og en del «verdslige» sanger i 10. bok, ofte i dialogform. Men også i Atharvaveda finnes det verdifull diktning, f.eks. de mektige hymnene til Jorden. Til hver hymnesamling slutter det seg brahmanas, prosatekster med detaljerte beskrivelser av religiøse seremonier og forklaringer, ofte formet som myter i en livfull stil.
For å bevare ordlyden korrekt i de muntlig overleverte Vedaene etter som talespråket endret seg, oppstod det i vediske skoler et sterkt behov for analyse, kommentering og mnemoteknikk. Det vokste frem hjelpevitenskaper (vedangas). Analyse av lydsystem og formlære resulterte i fonetikk og språkvitenskap, semantikk frembrakte etymologier, verseform og melodier metrikk og musikkvitenskap. De innviklede ritualer ble utgangspunkt for en ritualvitenskap. Konstruksjon av altere førte til geometri. Blant alle disse håndbøkene er Yaska's Nirukta viktigst. Her er grunnlaget for analyse av vediske tekster gitt (E. Kahrs: Bidrag til interpretasjon av Nirukta, 1980). Antagelig er Nirukta eldre enn grammatikeren Panini, som beskrev de trekk i vedisk som avviker fra senere sanskrit.
Vil du sitere denne artikkelen? Kopier denne teksten og lim den inn i litteraturlisten din: Kristiansen, Knut. (2009, 15. februar). Vedisk: litteratur. I Store norske leksikon. Hentet fra https://snl.no/vedisk_-_litteratur.