«Og jeg, da jeg kom til eder, brødre, kom jeg ikke med mesterskap i tale eller i visdom og forkynte eder Guds vitnesbyrd; for jeg ville ikke vite noe iblant eder uten Jesus Kristus og ham korsfestet.» 1 Kor. 2, 1—2.
Side Opp til Ear Kors 0.011 Korset . . 9 Korsets lys . . +» 20 I lyset fra korset . . . .
selsesmiddel . . . .
det norske folk . . . . «7 Korsets evangelium er fredens evangelium 91 Korset alene bringer seier . . . . . 103 Tre av betraktningene har tidligere stått i «Kr. Ukeblad» og foreligger her bare litt utvidet. En har stått i «Misjonsbladet» og en i min bok «Den nye sangen»; den siste er delvis litt forandret. De andre er ikke tidligere trykt. Sandar, den 22. januar 1946.
Olaf Thormodsæter.
vi går opp til Jerusalem, og alt det som er skrevet av profetene om Menneskesønnen, skal fullbyrdes. For han skal overgis til hedningene og bli spottet og hånet og spyttet på, og de skal hudstryke ham og slå ham ihjel, og på den tredje dag skal han oppstå. Og de forstod ikke noe av dette, og dette ord var skjult for dem, og de skjønte ikke det han sa.» Luk. 18, 31—34.
Det var på sin siste vandring til Jerusalem Jesus sa disse ord til sine disipler: «Se, vi går opp til Jerusalem!
«Til Jerusalem», det vil si: Til Golgata Kors. For han sier i vår tekst: «Se, vi går opp til Jerusalem, og alt det som er skrevet av profetene om Menneskesønnen skal fullbyrdes. For han skal overgis til hedningene og bli spottet og hånet og spyttet på, og de skal hudstryke ham og slå ham ihjel, og på den tredje dag skal han oppstå.» det må også være vårt løsen.
«Korset på Golgata er historiens og verdens midtpunkt.» (Dr. O. Hallesby.)
Korset på Golgata er midtpunktet i Den Hellige Skrift, i den ene hellige kirke, de helliges samfunn og i det enkelte menneskes kristenliv, i dets hjerte.
Golgata er «dødens haug». Golgata er «livsens haug».
For der døde Jesus Kristus for oss alle. «Til beste for oss og i vårt sted.» «En er død for alle, derfor er de alle døde, og han døde for alle.» (2 Kor. 5, 15.) Og hans død er vårt liv. (Joh. 3, 14—16.)
Vi kan ikke forstå dette, ikke forklare det. Det er en gåte. Disiplene forsto det heller ikke til å begynne med. «Det var skjult for dem.
Hans navn som døde er: «Under.» (Es. 9, 6.) Han selv er underet over alle undere.
Hans fødsel, liv, død, oppstandelse og himmelfart — det er undere altsammen. Og av alle hans undergjerninger er hans død det aller største under. Den er det innerste i evangeliet. Den er hemmeligheten i kristendommen.
Men kan vi ikke forstå det og forklare det, så kan vi oppleve det. Hvorledes skjer det? Det skjer meg! Hør! Så skal eders sjel leve.» (Es. 55, 3.) «Sannelig, sannelig sier jeg eder: Den som hører mitt ord og tror Ham som har sendt meg, han har evig liv.» (Joh. 5, 24.) Når vi virkelig hører evangeliet, kommer vi ved den Helligånd til troen på Jesus Kristus. (Rom. 10, 17.) Og gjennom troen opplever vi liv, lys, kraft og seier ved det blod han utøste til forsoning for all verdens synd.
Sannelig, her under korsets blod, «her er Guds hus, her er himmelens port». Derfor står det om dem som er kommet hjem til Gud, at «de har seiret i kraft av lammets blod.» (Åp. 12, 11.)
Det vrimler av vitnesbyrd om dette like fra Jesu liv her nede på jorden og inntil i dag. Vitnesbyrd som er slått fast ved kjensgjerninger, som er åpenbare og urokkelige. Under alle omstendigheter, om det er aldri så umulig og fortvilet, så kan vi oppleve på ny og på ny lyset og kraften fra dette vidunderlige kors, fra den korsfestede og oppstandne. Sårene i hans hender og føtter og det blod han utgytte roper: «Det er fullbrakt» — det er fullbrakt for deg. Vi har kun å motta den ferdige frelse, motta den frie, uforskyldte nåde i hans blod, og vi skal oppleve at korsets nåde, den holder i liv og i død.
denten på Grini mandag 3. juli 1944. Hans navn var Cay Kristiansen og han satt sammen med noen andre dødsdømte kristne studenter på en celle i 2. etasje i en brakke rett ut mot plassen slik at de andre fangene kunne samle seg utenfor og både se og høre dem. Om kvelden var det en mengde fanger på plassen. Både den ene og annen av de dødsdømte kom fram i vinduet og vitnet om sin Frelser. Ett hode kom stadig til syne i cellevinduet. Det var Cay Kristiansen. Til slutt gjorde han korsets tegn og sa: «Hils mine kjære og si at dette tegn —korsets tegn — det holder både i liv og død!» Dagen etter ble han skutt.
Professor Hallesby var til stede som fange i den store forsamlingen utenfor dgdscellen, og han skriver i et blad at han aldri har sett noen forsamling så grepet som denne.
En annen av studentene, Olav Wetterstad, hadde skrevet på noe tykt, grått innpakningspapir sin siste hilsen til sin mor, far og andre kjære. På papirlappen, som en fant i cellen hvor han var før han ble ført av sted for å bli skutt, hadde han skrevet bl. a, følgende: «Jeg har fått dødsdommen i dag.» «Jeg er lykkelig fordi jeg hviler i Jesu blod.
forstand.» «Hils hver eneste av mine kamerater personlig og si at bare Jesus kan gi livet og døden lys!» — «Jeg hater ikke tyskerne, vi må bygge alt på kjærlighet.
Han hadde fått hans sinnelag, som sier: «Elsk eders fiender, velsign dem som forbanner eder, gjør vel imot dem som hater eder, og be for dem som forfølger eder.» (Matt. 5, 44.)
Herre Jesus Kristus! Sannelig, du er verdens lys, du er den største kraft i tilværelsen. Du er «veien, sannheten og livet!
«Fra korset på Golgata splittes mørket og vi går inn i det aller helligste, hvor Guds hjerte banker.» (Berggrav.) ;
Opp til Golgata kors, til den korsfestede og oppstandne Jesus Kristus! Med alt som trykker og tynger, med den største sorg, med den bitreste smerte og sorteste fortvilelse, med hva det enn er. Fremfor alt med våre synder, fristelser, nederlag og fall. Der blir alt godt. Der kan vi begynne livet på nytt igjen med den sikre forvisning, at vi skal få lykke til alt hva vi gjør.
Opp til Golgata! Og ad denne vei opp til det himmelske Jerusalem, hvor «alt skal bli nytt» (Joh.
Korset — 2 15 gyne.» (Joh. åp. 7, 17).
Sa sier vi med Brorson:
der at tage hva hans smerte oss har lovet: sjelefred!
i vår milde Frelsers sår.
ikke bare en heltedød og fra enhver side sett den største heltedød i verdens historie. Forlatt av alle kjempet han alene for å frelse alle, også sine bitreste fiender. Han var «Løven av Juda stamme».
Hans død var heller ikke bare en martyrdød. Han er alle tiders største martyr. Han ofret seg, led og døde for den største sak på jorden: Alle menneskers frigjørelse, både den sjelelige, legemlige, økonomiske, politiske og sosiale frigjørelse.
Men hans død var en forsoningsdød. «Vi ble forlikt med Gud ved hans Sønns død, da vi var fiender.» (Rom. 5, 10). Vi ble ikke forlikt med Gud ved noe som vi selv var eller gjorde, ikke engang ved vår anger, omvendelse, bønn og tro, men kun «ved hans Sønns død». Og: «da vi var fiender».
Hans død på Golgata var en død i vårt sted. «Når en er død for alle, så er de alle døde.» (2 kor. 5, 15.) «Gud forlikte i Kristus verden med seg (2 kor. 5, 19.) «Gud sier at han elsker syndere også uten soning. Men å tilgi synderen uten soning kan han ikke. Derfor ga Gud sin Sønn til å lide og dø for den syndige slekt.» (Hallesby.) Gud har elsket oss og vært forsonlig mot oss alle fra evighet av. For «Gud er kjærlighet». (1 Joh. 4,8.) Han har aldri vært uforsonlig mot noen, han elsket oss alle også før forsoning var skjedd. Men for sin egen skyld og for vår skyld kunne han ikke tilgi oss uten den soning som ble fullbrakt på Golgata. For han er også en rettferdig Gud. Og vi på vår side har en dyp trang til soning for våre synder. Alene ved forsoningens blod får en fortapt sjel frimodighet til å motta Guds tilgivelse.
På Golgata kors ervervet Kristus en nåde som tilhgrer alle mennesker. «Han er en soning for våre synder, dog ikke bare for våre, men også for hele verdens.» (1 Joh. 2, 2.) Han har sonet for alt hva ondt tenkes kan, ikke en eneste synd unntatt hverken i tanker, ord eller gjerninger.
Overalt hvor han vandret omkring her på jorden, under alle omstendigheter, i alle livets forhold brøt uvilkårlig lyset fram, kjærlighetens, sannhetens og rettferdighetens lys. «Det folk som satt i mørke, land og skygge, for dem er et lys opprunnet.» (Mati. 4, 16.) Men først på Golgata kors og ved den tomme grav brøt dette lys fram i all sin velde. Hans død er vårt lys og liv. Da han på korset ropte: «Det er fullbrakt,» skjedde det største under og det herligste som noensinne er skjedd på jord. Hva var det som skjedde? Frelsesverket, lysverket var fullbrakt, bekreftet ved Jesu blod og beseglet ved historiens største kjensgjerning: Jesu oppstandelse.
«Mitt liv det er i Jesu blod tross alle dødens pile, går hele verden meg imot, jeg deri har min hvile.
Fra en side sett er vi alle frelst. Frelsen ligger fullstendig ferdig utenfor oss. Som frelsen for en som holder på å drukne, ligger i redningsbøyen, så ligger frelsen for oss ferdig ved Jesu kors, i Jesu blod. Som legedommen ligger ferdig i legemidlet utenfor den syke, så ligger frelsen for oss ferdig ved Jesu kors.
I dette fullbrakte verk ligger hele vår frelse innesluttet. Det var uttenkt av ham som er «Lysenes Fader», «før verdens grunnvoll ble lagt». (Ef. 1. 4.) Lagt inn av ham i en rekke forjettelser, satt ut i livet fullkomment av ham som er «Verdens Lys» og er lysets kilde».
Guds fullkomne kjærlighet i Jesus Kristus er korsets lys. Det er Guds hjerte, som lyser ut fra Golgata kors. «Gud er kjærlighet.» «Så elsket Gud verden, at han ga sin Sønn.» «Her,» i dette hjerte, «ser jeg i en avgrunn ned av idel Guds barmhjertighet.» «Han har velsignet oss med all åndelig velsignelse i himmelen i Kristus.» I ham bodde hele Guddommens fylde, legemlig.
Alt som hører til frelse og lys i vårt mørke, det ligger innesluttet i Ham,«nådens og rettferdighetens sol». I Ham er samlet alle lysets krefter, de skapende, livgivende, helbredende, fornyende, styrkende, seiersgivende og evige krefter. Som det elektriske lys ligger samlet i den elektriske kraftstasjon, så ligger frelsens lys samlet i det lysverk som Kristus fullbrakte på Golgata. Det ligger samlet i Jesus Kristus selv, som er urkilden til hele frelsens nåde, som strømmer utover jorden gjennom nådens midler, Guds ord og sakramenter.
Men denne lysstrøm må ledes inn i vårt hjerte og liv. Hvorledes skjer det? På en lignende måte som det elektriske lys fra kraftstasjonen ledes inn i vårt mørke værelse. Gjenom ledningen må der blikk det skjer, strømmer lyset inn i vårt værelse. Og i samme øyeblikk vårt hjerte kommer i forbindelse med den korsfestede og oppstandne Frelser, så kommer frelsens lys, Jesu Kristi kjærlighet inn i vårt hjerte.
Hele vår frelse ligger ferdig ved Jesu kors. Det er om å gjøre at vi kommer i det rette forhold til dette velsignede kors. «Det er vårt forhold til korset som avgjør vår frelse.» (Hallesby.)
Dette er vårt rette forhold til korset:
«Intet kan jeg bringe deg, til ditt kors jeg klynger meg. Naken jeg om kleder ber, hjelpeløs til nåden ser. Uren flyr jeg til ditt blod, rens meg Frelser i den flod!
En troende prest var kommet i dyp anfektelse og fortvilelse. En naboprest besøkte ham. All trøst var forgjeves. Så begynte han å lese for den knuste sjel om Jesu lidelse og død. Da han kom til beretningen om den botferdige røver, utbrøt den fortvilede plutselig: «Nå kan jeg tro, nå vet jeg hva som mangler meg: røvernåde og intet annet enn røverens nåde. Jeg må frelses akkurat som røveren.» sitt hjerte for Herren i bønn, full av tro og den Helligånd.
Korset alene kan bringe lys inn i vårt mørke hjerte. Korset alene kan bringe lys inn i hjem og samfunn hvor ødelagte de enn er. Korset alene kan bringe lys og fred mellom folkene på jorden, og intet annet kors enn Jesu Kristi kors.
I begynnelsen av forrige verdenskrig lå en hårdt såret offiser på et militærlasarett i Polen. Da feltpresten bøyde seg over ham, hørte han ham støtvis hviske: «Pastor, da jeg dro ut i krigen hadde jeg bare ett ønske: å vinne jernkorset som belønning for tapperhet. Da jeg så ble såret, satte jeg hele mitt håp til Røde Kors. Men nå vet jeg at Røde Kors' leger og søstre ikke kan hjelpe meg mere. Nå vender jeg mine øyne mot det korset som henger der på veggen!» Der hang det et bilde av korset på Golgata, Jesu Kristi kors. På korset hang den korsfestede, hvis øyne så ned på den døende soldaten.»*
Det kom ifølge «Sandefjords Blad» et kort gjennom Røde Kors. Det var skrevet av en fange to timer før han ble skutt.
* Hurum Menighetsblad.
fått virke til evig liv midt i døden.
«Der er liv i et blikk på det Golgata kors, ja just nå er der liv og for deg.
Det stemmer med Jesu herlige ord i Joh. 3, 14—15: Likesom Moses opphøyet slangen i ørkenen, således skal Meneskesønnen opphøyes, for at hver den som tror på ham, skal ha evig liv.
biskop Olesen, at «der i et Alpepass står en rundkirke. Midt i dens rom henger et stort kors med den korsfestede; men rundt om ved kirkens murer står der statuer av profeter og apostler; og under hver statue står der en bibeltekst. Her står Esaias og peker ut mot den korsfestede, og vi leser: «Han er såret for våre overtredelser.» Der står apostelen Peter og strekker sine hender ut mot Frelseren med ordene: «Han bar våre synder på sitt legeme opp på treet, for at vi, avdøde fra våre synder, skulle leve for rettferdighet.» Her ser du Johannes døperen, som med sin stav peker på «det Guds lam som bærer verdens synder.» Og under Jeremias leser vi: «Går det eder ikke til hjerte, alle I som går forbi på vegen? Skuer og ser, om der gives en smerte lik min smerte!» Og Paulus står og vitner for beskueren: «Ved dette menneske forkynnes der eder syndenes forlatelse.» gangsdøren: «Ham gir alle profetene det vitnesbyrd, at ved hans navn skal enhver som tror på ham, få syndenes forlatelse.
De profeter og apostler som nevnes, peker her hen på den korsfestede, bare på Ham. Og de ord de taler, forkynner alle den fullbrakte frelse: Lyset fra Golgata, lysets urkilde.
Ut fra denne kilde lyser det herlige budskap om den største nådegave vi har fått: syndenes forlatelse. Derfor sier Paulus, idet han peker på den korsfestede: «Ved dette menneske forkynnes der eder syndenes forlatelse.
«Det er ikke din bønn, det er ikke din gråt, det er blodet som frelser deg nå.
«Syndenes forlatelse, det er alt,» sa den gamle presten Christoffer Bruun litt før han døde.
«Kristendom er syndenes forlatelse, syndenes forlatelse, syndenes forlatelse,» sa skolebestyrer Kårstad engang til de vordende lærere kort tid før de skulle forlate skolen.
I den mest gripende fortelling Jesus har fortalt, fortellingen om den fortapte sønn, ikke bare forkynner han ordet om syndenes forlatelse, men han filmer det.
en kvinne fra Østfold. En dag fikk hennes far brev fra fengselsdirektøren om at datteren skulle settes i frihet på en bestemt dag kl. 12 middag. På dagen i god tid møtte faren fram utenfor fengslet i Storgata. Da klokken slo 12, gikk fengselsportene opp. Datteren kommer ut, går like imot sin far og ber: «Far, kan du tilgi meg?
Det er dette som lyser så sterkt ut fra Golgata kors: «Alt er tilgitt,» og så nevner han deg «ved navn». (Es. 43, 1.)
Syndenes forlatelse ligger ferdig for oss alle ved Jesu kors, i Jesu blod. Gud er forlikt med oss alle. «Gud forlikte i Kristus verden med seg selv, så han ikke tilregner dem deres overtredelser.» (2. Kor. 5, 19.)
Men skal vi få personlig del i denne frelse, skal denne vidunderlige lysstråle: syndenes forlatelse komme inn i vårt hjerte og bringe frelse, så må vi, som det ble sagt i vår forrige betraktning, komme i forbindelse med Kristus. Hvorledes skjer det? Det får folket i den omtalte rundkirke vite når gudstjenesten er forbi og det skal gå ut av kirken. Over utgangsdøren leser en da som nevnt disse ord:
Korset — 3 31 navn skal enhver som tror på ham, få syndenes forlatelse.» Ved troen får han anledning til å sende sin solstråle, syndenes forlatelse, inn i vårt hjerte. Eller som det er sagt: «Ved troen frigjøres hans krefter til å velsigne.» Og med syndenes forlatelse følger «liv og salighet», kraft til helliggjørelse. «Gud har lagt en veldig moralsk kraft i bekjennelsen og tilgivelsen.» (Hallesby.)
Kristus vokser helliggjørelsen fram som en frukt.
(N. P. Madsen.) For han som er gitt oss til syndenes forlatelse, «til rettferdighet», er også gitt oss til heiliggjørelse og forløsning (1 Kor. 1, 30), til fullkommen frelse og seier. De som er kommet hjem til Gud, har seiret i kraft av lammets blod. Det er dette Jesus forkynner så sterkt i Joh. 6, 56: «Den som eter mitt kjød og drikker mitt blod, han blir i meg og jeg i ham.» Så det stemmer nok med Guds erd hva den gamle trofaste presten sa like før han døde: «Syndenes forlatelse, det er alt.» Vel å merke den syndenes forlatelse som strømmer ut fra nådens urkilde, forsoningens nåde, korsets nåde. Det var den nåden han mente den gamle presten, for et øyeblikk etter sa han: «Syng den salmen: «Jeg vil meg Herren love, som mine synder bar!» Det var den er deg nok; for min kraft fullendes i skrøpelighet.» (2. Kor. 12, 9.)
Vi må gjøre som den 20 årige kvinnen pastor Fibiger et sted forteller om. Hun var en søkende sjel. Men det var og ble bare mørke i hennes hjerte. En dag hun sto i kjøkkenet ved vaskebaljen, hørte hun tydelig en stemme som sa: «Det er fullbrakt — det er fullbrakt for deg.» Og med det samme så hun et lys i værelset. På minuttet åpnet hun sitt hjerte for lyset fra den korsfestede. Hun gjorde bare én ting: Hun moitok den fullbrakte frelsen med sitt hjerte. Hun trodde. Og i samme øyeblikk ble hun fylt med lys, fred og glede. Hun gjorde etter Jesu ord i Joh. 12, 36: «Tro på lyset den stund I har lyset, for at I kan bli lysets barn!
Lina Sandall har en sang på seks vers, som alle taler om syndenes forlatelse. Syndenes forlatelse er hennes «fromhet inför Gud», hennes «skjöld mot dom och lag», hennes «kraft», hennes «fridy, hennes «glådjekålla». ;
To av versene lyder så:
Det enda frilsningsord for mig år syndernas førlåtelse, det enda som har lif med sig, ir syndernas forlatelse. | Förlåtelsen i Jesu blod, | ack, hvad den dock är ljuf och god.
För mig ei finnes annat råd än fri och hel förlåtelse.
Får jag ei lefva blott på den, står intet hopp för mig igen.
(Ef. 5, 8.) «Kom, la oss vandre i Herrens lys!» (Es. 2, 5.) «Liksom I mottok Kristus Jesus som Herre, så vandre i Ham! (Kol. 2, 6.)
Stort er det en gang å ha motiatt lyset fra Golgata. Men enda større er det å bli og vandre i dette lys. «Bli i min kjærlighet!» sier Jesus. «Bli i meg, så blir jeg i eder! Liksom grenen ikke kan bære frukt av seg selv, men bare når den blir i vintreet, således heller ikke I uten at I blir i meg. Jeg er vintreet, I er grenene; den som blir i meg, og jeg i ham, han bærer megen frukt; for uten meg kan I intet gjøre.» (Joh. 15, 4—5.) Vi må ånde, leve, bo og vandre i dette vidunderlige lys fra Jesu kors til vår egen og andres velsignelse og til Guds ære.
En i vide kretser kjent troende mann i Østfold fortalte meg en stor opplevelse hans far hadde hatt da han var ung. Hans far tok det svært samvittighetsfullt i sitt forhold til Gud. Streng mot seg selv han kjente intet til korsets lys og kraft. Han levde ikke på Golgata, men på Sinai. Han arbeidet og strevet i egen kraft, men forgjeves. Han fikk det aldri til. Da han var ca. 20 år gammel var han så fortvilet, at han tenkte på å ta sitt liv. Da møtte han en dag den kjente presten Frans Bruun, som reiste omkring og talte Guds ord. Under samtalen med den unge ble Bruun klar over hans sjelelige tilstand og sa til ham: «Der er et hus som heter syndenes forlatelse. Det huset må du komme inn i. Og hvis du noen gang kommer ut av det, så må du skynde deg inn igjen.» Da gikk det ham som det gikk Luther den gang Staupitz forkynte ham ordet om syndenes forlatelse. Det falt som skjell fra den unges øyne, han mottok syndenes forlatelse og ble frigjort og lykkelig. Han som satt i mørke, så et stort lys og så vandret han i dette lys. «Den er en kristen, som lever under syndenes forlatelse.» Den er en kristen, som lever under det rinnende blod.
«Så låt mig, Jesus, ständigt bo i syndernas förlåtelse och hafva all min frid och ro i syndernas förlåtelse. Ty blott i denna fasta stad jag lefver lycklig, trygg och glad!
(Lina Sandall.) dige gave, som Jesus vant for oss ved sin død på korset: Syndenes forlatelse og kraft til et lyst, hellig og seirende kristenliv. Derfor sier Jesus til disiplene: «I er verdens lys!» Har en mottatt og mottar korsets lys og kraft, så er en dermed forpliktet til å bringe dette lys og denne kraft videre ved å forkynne lysets evangelium og ved å leve dette evangelium. Vi skal være lysbringere.
Apostlene løste denne oppgaven på en utmerket måte tross verdens motstand og forfølgelse. Og de løser denne oppgaven fremdeles, For det er det evangeliet de forkynte, som alle deres etterkommere inntil i dag forkynner etter deres skrifter. Og dette evangeliet går nå sin seiersgang utover jorden som aldri før. Det skjer etter Guds ord: «Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd, sier Herren, hærskarenes Gud.» (Sak. 4, 6.) Det skjer ved ham, som sier: «Jeg er verdens lys.» «Se jeg er med eder alle dager inntil verdens ende!
Der foreligger mangfoldige vitnesbyrd om dette, bl. a. fra naturforskeren Darwin, som sier: «De framskritt som er gjort som en følge av kristendommens innførelse på Sydhavets øyer, er sannsynligvis enestående i historien.» nådes kraft fornekter oss selv og daglig tar vårt kors opp og følger ham. Å leve evangeliet er at vi etter Jesu ord «lar vårt lys skinne for menneskene, at de kan se våre gode gjerninger cg prise vår Far som er i himmelen». Mange er de som ved sitt liv har fått nåde til å bringe lyset inn der hvor de intet fikk utrette ved sine ord.
Steinberger forteller i en av sine bøker om en enke med 10 barn, som alle var omvendt til Gud. Hun søkte aldri ved sine ord å bringe dem til omvendelse. Men hun levde evangeliet for dem og vant dem alle for Gud.
En engelsk sersjant i Egypt fortalte en gang hvorledes han ble omvendt. Han hadde fått noen soldater fra Malta, og blant dem var der en mann som han så lese i sin bibel en aften og knele ved sin seng og be. Sersjanten ble rasende. Slikt noe ville han ikke ha på sin stue. Så trakk han sine skitne støvler av og sendte dem i hodet på ham og gikk så inn i sitt værelse. Den neste morgen sto støvlene foran hans dør, fint pusset. Og mannen var vennlig og mild i hele sin ferd. «Se, det svar kunne jeg ikke stå for,» sa sersjanten. «Mitt hjerte var lyset fra den korsfestede og oppstandne han møtte i et lysets barn. Lyset fra ham som ba for sine fiender: «Far forlat dem; for de vet ikke hva de gjør!
Men hvorledes skal vi kunne vedbli å lyse ved våre ord, ved vår person og vårt liv? Vi må gjøre som diamanten. Den lar seg først fylle med lys, idet den ligger under himmelens sol eller under et elektrisk lys. Da lyser den i mørket. Således må vi på ny og på ny stadig la våre hjerter bli fylt med lyset fra den korsfestede og oppstandne i ord og sakrament, under tro og bønn. Så skal det lykkes oss å bringe lyset videre. «De så opp til Herren og strålte av glede.» (Salm. 34, 6.)
«Se på korset! Korsets ord er en Guds kraft.» (1. Kor. 1, 1.)
Korset kaster lys over oss selv og viser at vi er fortapte syndere.
Korset kaster lys over Kristus og viser at han er synderes Frelser.
En av den lutherske kirkes ypperste skribenter, Bogatzsky, skriver i sin andaktsbok:
*) Etter biskop O. Olesen i «Livet».
og gjenstanden for den himmelske lovsang. Når jeg preker, vil jeg preke om korset; når jeg taler, vil jeg tale om korset; når jeg skriver, vil jeg skrive om korset, og når jeg synger, vil jeg synge om korset. Korset skal være min grunnvoll i helbreds dager, min trøst i sykdom og min glede i døden. Ved Jesu kors vil jeg klynge mig og således gå frelst over dødens flod.
En eller annen vil kanskje si som det mer enn én gang ble sagt til den kjente legpredikant «Svenska Nilsson»: «Du kjører på én mei» Da svarte Nilsson: «Kan så vara; men jag kantrar på Kristus.
som deg, frelsens fyrste bar!
hva min frelse kostet har!
ter kalles «Guds kraft», det vil si: «Guds største kraft?
Det står om Jesus i Joh. 1, 3: «Alt er blitt til ved ham, og uten ham er ikke noe blitt til av alt som er blitt til.» Dette er Guds skaperkraft. Og det står om Jesus i Kol. 1, 17: «Han er før alle ting, og alle ting står ved ham.» Dette er Guds vedlikeholdelseskraft.
Men i 1. Kor. 1, 23 og 24 står det, at «Kristus korsfestet er Guds kraft,» det vil si: Guds kraft i særegen forstand, Guds frelseskraft, Guds største kraft. Det er dette som også lyser ut av Joh. 3, 16: «Så har Gud elsket verden, at han ga sin Sønn, den enbårne, for at hver den som tror på ham, ikke skal fortapes, men ha evig liv.» Guds skaperverk og at han vedlikeholder hva han har skapt er herlige utslag av hans kjærlighet. Men dette at han ga sin Sønn hen i døden for å frelse oss, det er dog det aller største utslag av hans vidunderlige barmhjertighet og kjærlighet.
Det var denne kraft Jesus talte om like før sin himmelfart, da han sto på Oljeberget og sa til disiplene: «I skal få kraft idet den Hellige Ånd kommer over eder, og I skal være mine vitner både i Jerusalem og i hele Judea og Samaria og like til jordens ende.» (Ap. gj. 1, 8.)
Det var denne kraft som ved den Hellige And slo ned over den store mengden som på Pinsedagen hørte Peters preken om den korsfestede og oppstandne, brakte vekkelse og omvendelse og skapte det vidunderlige rike som kalles «Jesu Kristi rike».
«Vidunderligst av alt på jord er Jesu Kristi rike, dets herlighet er og så stor, at det har ingen like.
Dette rike er ikke bygd på makt, men på kjærlighet, den kjærlighet som strømmer ut fra Golgata kors. «Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd, sier Herren, hærskarenes Gud.» (Sak. 4, 6.) Men hans Ånd er kjærlighet. Henrevet av forundring over dette rikes store utbredelse og seierrike framgang utover jorden uten ytre makt sa Napoleon en gang bl. a.: «Jeg ser ingen armé, men en hemmelighetsfull kraft hos noen mennesker, som finnes spredt her og der utover hele jorden, og som ikke har noe annet samlingsmerke enn den felles tro pa Korsets hemmelighet.
«Gud har velsignet oss med all andelig velsignelse i himmelen i Kristus.» «I Ham bodde hele Guddommens fylde legemlig.» Han er Guds største kraft.
En framtredende teolog i Middelalderen, Bonaventura, fikk engang besøk av en annen navnkjent teolog, som ba om å få se på hans bibliotek, hvorfra han hadde hentet sin teologi. Da pekte Bonaventura på den korsfestede, som hang på et kors på veggen, og sa: «Det er fra Ham jeg har all min teologi.
I den siste tid Spurgeon levde sa han engang: «Hele min teologi består nå av fire ord: Jesus døde for meg.
I den korsfestede har vi alt (Rom. 8,32). Det er dette Martin Luthers segl er et så utmerket uttrykk for. I seglet var der en rose; i rosen et hjerte; i hjertet et kors. Rosen er bilde på et skjønt kristenliv. Hjertet er bilde på kjærlighet. Et ekte kristenliv er inspirert av kjærlighet. Men hjertet får sin sterkeste inspirasjon fra Korset. Miller:
Korset — 4 47 Kristus.
Dette glemmer vi nok altfor ofte. Derfor roper Paulus: «Kom Jesus Kristus ihu!» Og derfor sa også Jesus til apostlene da han natten før han døde ga dem sitt legeme å ete og sitt blod å drikke: «Gjør dette så ofte som I eter og drikker det til min ihukommelse!
På en prestegård i Valdres var der engang et kristelig samtalemøte. I samtalens løp kom man nokså langt ut på viddene. Da reiste en eldre tarvelig kledd kone innenfra skogen seg opp og så under dyp stillhet: «La oss ikke glemme Korset!» Og så gjorde hun korsets tegn. Kraften fra det høie slo øieblikkelig ned. Og det skjedde ved den Helligand. For «ordet om Korset er en Guds kraft» (1 Kor. 1,18).
Det var det samme som også professor Sverdrup sa engang: «Vi må flytte nærmere inn til centrum». Og med centrum mente han Golgata Kors.
En eller annen vil kanskje si: Korset alene er ikke nok. Ikke bare Kristus korsfestet, men også Kristus oppstanden. Selvfølgelig, for uten hans oppstandelse var hans død ikke en frelsende død. Men hans oppstandelse slo fast: Ja, sannelig, det «Kristus korsfestet», så vil han dermed sterkt peke på den innerste hemmelighet i evangeliet, på «evangeliet i evangeliet», all frelsende nådes urkilde: Jesu forsoningsdød.
Jesus uttrykker seg på en lignende måte når han sier i Joh. 6, at vi skal «ete hans kjød og drikke hans blod». Vi skal i hans ord utenfor nattverden på en åndelig måte ete hans kjød og drikke hans blod, ånde inn i vårt hjerte den frie, uforskyldte nåde fra hans kors. Og vi skal i nattverden på en håndgripelig måte ete hans kjød og drikke hans blod under brød og vin. Da blir «han i oss og vi i ham». Og det er dog det største av alt. Er du i ham og han i deg ved troen, da vil det nok gå i orden med alt annet i ditt kristenliv, også med åndsdåp og åndens fylde. For «ingen kan kalle Jesus Herre uten ved den Helligånd».
Hvem opplever denne kraften fra det høye? Dette er Jesu svar: «Min nåde er dog nok; for min kraft fullendes i skrøpelighet» (2 Kor. 12,9). «Han gir den trette kraft, og den som ingen krefter har, gir han stor styrke» (Es. 40, 29).
Da Israels folk i ørkenen, bitt av giftige slanger, etter Herrens ord så hen til kobberormen, utgikk Når en fortapt synder, manglende alt, ser hen til den levende kobberorm, den korsfestede og oppstandne Jesus Kristus, da utgår der en kraft fra ham som helbreder ham. «Likesom Moses opphøyet slangen i ørkenen, således skal Menneskesønnen opphøyes, forat hver den som tror på ham, skal ha evig liv» (Joh. 3, 14—15).
I en preken jeg holdt i en kirke på Sørlandet engang talte jeg bl. a. om de tre kors på Golgata. Så sa jeg: «Bare se på Korset i midten!» Flere år senere fikk jeg høre, at den gangen satt der en fredløs, søkende sjel i kirken og hørte nettopp dette ord. Det traff ham. Han så hen til den korsfestede og gikk frelst ut av kirken.
«Se, se! Se og lev! Der er liv i å se på det Golgata Kors, ja just nå er der liv og for deg!
Hør på meg alle, og forstå hva jeg sier!
Det er intet utenfor mennesket som kan gjøre ham uren når det kommer inn i ham; men det som går ut av mennesket, det er det som gjør mennesket urent.
Om noen har ører å høre med, han høre!» Mark. 7, 14—16.
Det som går ut av menneskets hjerte, det er det som gjør mennesket urent.
Hva er det som går ut av menneskets hjerte? Jesus sier det i fortsettelsen av vår tekst: «For innenfra, fra menneskenes hjerte, kommer de onde tanker: utukt, tyveri, mord, hor, havesyke, ondskap, svik, skamløshet, ondt øye, bespottelse, overmot, uforstand. Alle disse onde ting kommer ut innenfra og gjør mennesket urent». (Mark. 7, 21 —23).
I Rom. 3, 10—18 har vi et lignende bilde av dig, enn ikke én; det finnes ikke en som er forstandig; det finnes ikke en som søker Gud; alle er avveket; alle til hope er blitt uduelige; det finnes ikke noen som gjør godt, det finnes ikke en eneste. Deres strupe er en åpnet grav; med sine tunger gjorde de svik, ormegift er under deres leber. Deres munn er full av forbannelse og bitterhet. Deres føtter er snare til å utøse blod; ødeleggelse og uselhet er det på deres veger, og freds veg kjenner de ikke. Det er ikke Gudsfrykt for deres øyne».
Og treffende står det i Jer. 17, 9 om menneskets hjerte: «Svikefullt er hjertet, mere enn noe annet, og ondt er det; hvem kjenner det?
Det som kommer ut av dette hjerte, gjør oss urene. Bare en eneste syndig tanke gjør det.
«Et lite grann av surdeig kan all deigen gjennomsyre; kommer gnisten først i brann, er den ond å styre.
på Guds dyre nåde.» gjerning og du høster en vane. Så en vane og du høster en karakter.
Vi sitter aldeles fast i vår urenhet.
Det er ille at vi synder i ord og gjerninger. Verre er det at vårt hjerte er aldeles fordervet og fullt av alskens urenhet. Men aller verst er det at vårt hjerte er et steinhjerte (Ez. 11, 19), at det er hårdt og fiendsk mot Gud.
Hva skal vi gjøre for å bli frigjort fra vår urenhet og få den drevet ut av vårt hjerte, så ikke urenheten hersker over oss, men vi hersker over den?
Jesus sier i bergprekenen et ord som viser oss vegen. Det står i Matt. 5, 8: «Salige er de rene av hjertet; for de skal se Gud.
Men det er jo intet hjerte som er uten synd, ikke engang den kristnes hjerte er uten synd. En av de beste kristne som har levd, apostlen Johannes, skriver: «Dersom vi sier at vi ikke har synd, da dårer vi oss selv, og sannheten er ikke i oss (1. Joh. 1, 8). Og apostelen Paulus, som vel også er en av de beste kristne som har levd, skriver: «Jeg er den største av alle syndere» (1. Tim. 1, 15). De hadde nemlig begge to latt seg overbevise av den Helligånd om synden i hjertet. Når den Helligånd får seg selv som tolderen i templet, selv om det menneskelig talt lever et plettfritt liv.
«Jeg står for Gud som allting vet og slår mitt øye skamfull ned.
Likevel er alle levende kristne rene av hjertet. For hva betyr dette Jesu ord: «ren av hjerte»?
Professor Hallesby forklarer det i sin andaktsbok. Han sier: «Jo, det ord som brukes i grunnteksten, både i Det gamle og i Det nye testamente, betyr ikke syndfri, heller ikke feilfri, men ren i betydningen ublandet, det vil si: uten falsk og fusk. Og på mange steder brukes ordet slik at det ikke er noen tvil om at det betyr oppriktig. Sannhet i hjertets innerste kaller Salmisten det etsteds.
Det rene hjerte er altså en synders hjerte. Og derfor er det fullt av urene og syndige lyster. Derfor er det også kaldt og likegyldig. Men denne synders hjerte er rent, fordi han ikke vil skjule, heller ikke unnskylde og forsvare sitt hjertes urenhet, men vil se den, og vil brede den ut for Gud.
Dette er en utmerket forklaring, som stemmer med Guds ord. «Hver den som er av sannheten, hører min røst» (Joh. 18, 37). Å være av sannhesa til tvileren Natanael: «Se, det er en ekte israclitt, som det ikke er svik i» (Joh. 1, 48). Den som det ikke er svik i, er ren av hjerte og kommer som Natanael til troen og blir salig.
David var falt dypt i synd mot det sjette og femte bud. Et helt år gikk han og unnskyldte seg og skjulte sine synder. Etter et besøk av profeten Natan kom han endelig til syndserkjennelse og bekjente: «Jeg har syndet mot Herren.» Øyeblikkelig kom svaret fra Gud gjennem profeten: «Så har også Herren borttatt din synd, du skal ikke dø.» (2. Sam. 12, 13). Det er derom David synger i sin 32te salme: «Salig er den hvis overtredelse er forlatt, hvis synd er skjult. Salig er det menneske som Herren ikke tilregner misgjerning, og i hvis ånd der ikke er svik. Da jeg tidde, ble mine ben borttæret, idet jeg stønnet hele dagen. . . . Jeg bekjente min synd for deg og skjulte ikke min skyld; jeg sa: Jeg vil bekjenne mine misgjerninger for Herren. Og du tok bort min syndeskyld». Og i siste vers av Salmen roper han ut: «Gled eder i Herren og fryd eder, I rettferdige, og juble, alle I oppriktige av hjertet!
Å være oppriktig av hjertet er det samme som å «se Gud». En får trang etter å bekjenne sin urenhet for Gud og trang etter tilgivelse, etter renselse i Korsets blod. En får i Guds ord se at Gud er kjærlighet, at Gud er tilgivelsens Gud og elsker oss med en evig kjærlighet i Jesus Kristus. Og en får trang, lyst og vilje til å motta tilgivelse og renselse i Guds Sgnns blod og dermed lyst og vilje og kraft til & bryte med synden og med en frivillig ånd gjøre hans vilje og ved Jesu blod «rense ut den gamle surdeig, så en kan være ny deig» (1. Kor. 5, 7).
I en radioandakt for noen år siden talte bispinne Berggrav over dette ordet: «Salige er de rene av hjertet». I sin tale sa hun bl. a.: «Å være ren av hjertet er ikke en moralsk tilstand. Men det er å være i Kristus. For «dersom noen er i Kristus, da er han en ny skapning; det gamle er forganget, se, alt er blitt nytt!» (2 Kor. 5, 17). Det er det dette svenske verset er et så kraftig uttrykk for:
Ti hva han er, det er og jeg, fullkommen hellighet fra Gud og alt hans velbehag.
Hvordan skal vi få det urene ut av vårt hjerte? Vi kan også gi svaret på en annen måte enn ovenfor nevnt.
Professor Hallesby bruker i sin andaktsbok en illustrasjon som er treffende. Han sier: «Å få luften ut av et glass er en stor kunst, hvis jeg tar fatt på luften i glasset. Men fyller jeg vann i glasset, så drives luften ut. Hjertets urene tanker og fantasier kan vi ikke fordrive ved direkte bekjempelse. Men, sier apostelen, vi skal fylle vårt hjerte med et nytt innhold, så fordrives de onde tanker.» Og det allerbeste inhold er syndsforlatelsens nåde i Jesu blod.
Dette stemmer helt med Jesu dype og herlige ord i Joh. 6, 56: «Den som eter mitt kjød og drikker mitt blod, han blir i meg og jeg i ham.» Her sier Jesus at vi skal fylle vårt hjerte med hans «kjød og blod», det vil si: med Korsets nåde. Og det gjør vi utenfor nattverden på en åndelig måte, når vi mottar nåde og renselse i hans blod. Og vi gjør det på en håndgripelig måte i den hellige nattverd. Når vi fyller vårt hjerte med Jesu blod, da blir han i oss helliggjørelse. «Han virker da i oss både å ville og å utrette etter sitt velbehag.» «Jeg tror ikke på helliggjørelse, men på en helliggjører» sier den bekjente engelske pastor F. B. Meyer.
Dette ble også hemmeligheten i Davids kamp mot urenheten i hans hjerte. Det gir han et klart uttrykk for i Salme 119, 11: «I mitt hjerte har jeg gjemt ditt ord forat jeg ikke skal synde mot deg.» Han fylte sitt hjerte med Guds ord. Det hadde iil følge at han ikke ville synde mot Gud.
Korsets blod renser, fornyer, bringer kraft og seier. Det er det renselsesmiddel som bringer sikker og fullkommen seier tilsist. Det sterkeste og absolutt fullkomne renselsesmiddel. Ja, når alt kommer til alt, det eneste renselsesmiddel. De som er kommet hjem til Gud, «har tvettet sine kjortler og gjort dem hvite i Lammets blod» (Åp. 7, 14). «De har seiret over satan i kraft av Lammets blod» (Åp. 12, 11).
Da jeg en gang sammen med noen andre satt rundt bordet hos en over 80 år gammel fhv. lærerinne på Kråkerøy, reiste hun seg plutselig opp, kom bort til meg med sin salmebok og pekte på disse to linjer i salme nr. 524, Ste vers: så får du til daglig omvendelse mot!
Ja, bare en dråpe av Korsets blod bringer renselse og kraft og er den sikre motgift mot syndens gift i oss. Der skulde mer enn en dråpe av Kristi blod til å bringe forsoning og frelse — alt hans blod måtte utgytes. Men når vi bruker dette uttrykk, «en dråpe av Jesu blod», så betyr det at Korsets nåde er så uendelig stor at bare lite grann av den er veldig og bringer kraft til seier.
En prestekone fortalte meg at hun engang lå syk både på legeme og sjel. Hun var kommet i tvil og anfektelse og følte seg aldeles fortapt. Så kom hennes mor inn til henne med en Fuchsia, den kjente planten med de vakre, røde, hengende blomstene. Det er som planten lar disse røde blomstene dryppe ned som blodsdråper. Den kalles derfor også «Kristi blodsdråper». «Se på den!» sa moren til sin syke datter og gikk litt etter ut av sykeværelset. En kort stund etter at moren var gått, falt der en blomst på den sykes bryst. En Kristi blodsdråpe. Og med det samme forsvant tvil, anfektelse og frykt, og en dyp fred og glede sank ned i hennes sjel. En dråpe av Kristi blod drev det onde ut av hennes hjerte.
døden. Han hadde en svulst i halsen og kunde nesten ikke spise. «Det er underlig», sa han, «at jeg som er millionær, skal ligge her og dø av sult.» Svulsten vokste, og til slutt kunne han ikke tale og måtte bruke blyant og papir, hvis det var noe han ville si.
Da man en morgen kom inn til ham, lå han død. På sengen lå et stykke papir, og på dette hadde han skrevet disse sine siste ord: «Hva er all verdens gull imot en dråpe av Kristi blod?
Et glimrende vitnesbyrd om at Korsets blod har kraft til å drive hele verdens herlighet ut av et fordervet menneskehjerte og tilsist gjøre det fullkommen rent og fylle det med himmelens herlighet tross veldig motgang, smertefull sykdom og død.
Korset — 5 og hans disipler fulgte ham. Og se, det ble en stor storm på sjøen, så at båten skjultes av bølgene: men han sov. Da gikk disiplene til ham og vekket ham og sa: «Herre, frels! Vi går under.» Og han sa til dem: «Hvorfor er I redde, I lite troende?» Så sto han opp og truet vindene og sjøen, og det ble blikkstille. Men mennene undret seg og sa: «Hvad er dette for en, som både vindene og sjøen er lydige?
Vi leser her at disiplene var ute i hårdt vær på Genesaret-sjøen. Genesaret-sjøen ligger dypt nede i en dalgryte, vel 200 meter under havet. Den er omgitt av fjell på alle kanter. Her og der går der smale daler mellom fjellene. Og disse dalene er årsak til farlige kastevinder. Det skal være adskillige som er omkommet på denne sjøen i årenes løp. Stormene rundt omkring i verden på sjø og hav er ikke holmer, skjær og undervannsskjær — utallige er de som har lidt skipbrudd der ute, ikke minst i disse krigens år.
Men der er et hav som er dypere og større enn alle verdens sjøer og hav. Det er livets hav. Og livets stormer kan være veldige, rene orkaner, som kullkaster og feier bort alt de støter på. En opplever skuffelse på skuffelse, ødelagte planer — alt blir slått ned og smadret, så det blir bare håplgshet og fortvilelse tilbake. Vår lille livsbåt kastes hit og dit som et nøtteskall på havet.
Vi kan tenke på de stormene som forårsakes av vår synd — syndens stormer. Tenk når satan anklager hele vårt liv og vårt hjerte fordømmer oss og vi må stønne som Luther i sin klostercelle: «Min synd, min synd, min store synd!» Eller sukke med salmisten: «Hvorhen skal jeg dog fly for lovens tordensky med mine synder mange, hvor skal jeg irøsten fange; ti hele verden vide ei lette kan min kvide.» «Synd og skyld og gjeld og brøde, mange, mange tusen pund.
Eller vi kan tenke på tvilens stormer. Selv de beste kristne iblant oss kjenner dem nok. Hvem var det som sendte dette bud til Jesus: «Er du den Det var den største av de hellige i den gamle pakt: Johannes den døper.
Og sorgens og fortvilelsens stormer. «Hvor lenge, Herre, vil du glemme meg evindelig?» Hvor lenge vil du skjule ditt åsyn for meg? Hvor lenge skal jeg huse sorgfulle tanker i min sjel, kummer i mitt hjerte den hele dag?» (Salm. 13, 2—3.)
Og trengselens, sykdommens, ngdens og dødens stormer. «Herre frels oss, vi forgår!
Mange er de som har lidt skipbrudd under disse stormer. Men det er også mange som er blitt reddet. For likesom der er redning å få ute på de store verdenshav, så er det også redning å få på livets hav.
Skovgaard Petersen forteller et sted, at der for en del år siden ble bekjentgjort i avisene at der var oppfunnet en redningsbåt som ikke kan knuses. Det hender jo gang på gang at redningsbåten blir knust mot skipssiden av det skipet som er i nød. Det ble tatt patent på denne redningsbåten og alt var i orden. Men hvorvidt båten virkelig var så fullkommen at den ikke kunne knuses, det kunne Skovgaard Petersen ikke uttale seg om. «Men,» sier han, «jeg vet en redningsbåt der ute på livets. hav, som aldri kan knuses. Den er tømret for lenge siden.
Der er nok mange andre redningsbåter også på livets hav. Der er forskjellige religioner med stadig nye klingende navn, men det er oppkok av gammelt hedenskap. Der er nye livssyn og «ideologier» som de kalles nå. Alle utgir de seg for å være redningsbåter som skal føre menneskene vel i havn. Men det er bare «keiserens nye klær». Historien og erfaringen inntil i dag viser, at de greier ikke å redde seg selv og enda mindre andre som er i nød på livets hav. De knuses, som vi ser det illustrert i dag så tydelig som aldri før. Tenk bare på den store redningsbåten som de kaller «den europeiske kultur», som en mente var så verdifull. En kultur uten Gud. Du verden for en karikatur av en kultur! Den seilte da også sin skute på grunn som alle og enhver i dag kan se. Det er nok sant hva avdøde professor i historie Alexander Bugge engang skrev i et Oslo-blad under forrige verdenskrig: «Historien viser at kultur uten tro kan ikke bestå.
Det er nok «intet nytt under solen». Det er bare én som kan bringe noe nytt inn i verden. Det er han som sier: «Se, jeg gjør alle ting nye!» (Åpb. 21, 5.) Og det nye han bringer er den grenseløse kjærlighet råde, blir alt nytt.
Dr. teol. Kr. Schjelderup, som i flere år seilte på den redningsbåt som kalles «Humanismen», sa for en del år siden i sitt første foredrag etter at han var kommet over i den virkelige redningsbåten, som er tømret av Kristi kors: «Fra sitt dødsleie i Stockholm sendte Anders Wyller en siste hilsen hjem til alle sine venner i Norge. Ordene var disse enkle, gripende: «Vi må fortsette å arbeide og kjempe for kjærligheten. Men vi må vite at vi føres ikke fram uten ved troen på Kristus, den korsfestede Frelser.
Dr. Schjelderup tror at «dr. Wyller selv oppfattet denne avskjedshilsen som en kristen humanists testamente til hele det norske folk». Og Schjelderup legger til, at «disse ordene også er kommet til å stå som et samlet uttrykk for mitt eget livssyn».
En omvendt kineser har i treffende bilder fortalt følgende om sin seilas på livets hav: «Jeg falt ned i en grøft og kunne ikke komme opp av den. Så kom der en person forbi som kalte seg Confucius, og jeg ropte: «Jeg er falt ned i denne grøften og kan ikke komme opp. Kan du hjelpe meg opp?» Confucius så ned i grøften og svarte: «Du kunne ten> — og så gikk han sin veg.
En stund etter kom der en annen forbi, som kalte seg Buddha. Jeg ropte om hjelp, og han svarte: «Du skal bare ikke tro at du ligger i noen grøft, så er du hjulpet —» og så gikk også han fra meg.
Endelig kom der en tredje mann forbi som kalte seg Jesus Kristus, og jeg ropte: «Jeg er falt ned i denne grøften og kan ikke komme opp. Kan du hjelpe meg opp?» Han sa ikke et ord, men steg helt ned til meg i grøften, grep om meg med sine naglemerkete hender og løftet meg opp av grøften. Og hans følgesvenn har jeg siden vært.
Ja, det er sant: Kristi kors er redningsbåten som aldri kan knuses og som virkelig bringer redning, selv om alt innen i deg og utenfor deg roper: du er redningsløst fortapt. For denne redningsbåten som heter Kristi kors, har et redningstau som kastes ut fra båten til hvem som helst som er i havsnød der ute på livets hav. Og dette redningstauet må bringe redning hvor ille det enn er. Hva er det for et redningstau? Det er det redningstauet som heter syndenes forlatelse, syndenes forlatelse i Jesu blod. For fra Kristi kors lyser det med store ildbokstaver: «Det er fullbrakt.» Din synd er sonet. Din gjeld er og ved hans sår har vi fått legedom.
Grip dette tauet med hjertets tro uten å føle, uten å se, uten å forstå! Grip det med den tro som Han, troens opphavsmann og fullkommer skaper ved den Helligånd i hver dens hjerte som vender seg til ham, ser på ham og hører på ham slik som han er og taler i ordet.
Biskop Lunde talte engang i Vaterlandskirken i Oslo over det ordet av Jesus: «Se, jeg gjør alle ting nye!» Etter talen var det frie vitnesbyrd. Bl. a. sto en stor, kraftig 70 år gammel sjømann opp og vitnet. Han fortalte om sin mørke fortid i synd og at han til slutt ble som et vrak. Men han ble et nytt menneske, så han kunne bevitne at det var sant hva biskopen forkynte, at Jesus gjør alle ting nye. «Nå vil dere vel vite,» sa han, «hvordan det gikk til at jeg ble frelst og ble et nytt menneske. Ja, det skal dere få vite. Det gikk for seg på en lignende måte som den gangen jeg falt overbord i Biskayabukta. Da jeg lå der i vannet og holdt på å drukne, kastet de ut til meg et redningstau. Jeg grep tauet og de dro meg gjennom bølgene, så huden og kjøttet ble slitt av hånden min, men jeg holdt fast og ble reddet. Den gang jeg lå ute på syndens ningstau ut til meg. Og redningstauet var dette: «Om dine synder er røde som blod, skal de bli hvite som sne!» Dette tauet grep jeg.» sa han, «og det holdt jeg fast ved, og så gjorde Gud resten.
En skottlender lå for døden. En av dem som sto omkring hans seng spurte ham: «Hva gjør du nå?» Da svarte han: «Nå klynger jeg meg til den eneste redningsplanke, Guds uforskyldte nåde, og på denne redningsplanken vil jeg naken reise inn i herligheten.
Det vrimler av redningsløst fortapte mennesker der ute på livets hav. Her i vårt dyre fedreland, rundt omkring i Europas land og alle andre land på jorden ligger der mengdevis av mennesker i nød på livets hav og holder på å forgå. De roper: «Frels oss, vi forgår!
Hva skal vi gjøre? Vi skal adlyde Jesu befaling: Sett redningsbåten ut! «Gå ut i all verden og forkynn evangeliet for all skapningen!» (Mark. 16, 15.) Gå ut med evangeliet til alle folkene, også hedningefolkene og Israels folk!
Evangeliet er redningsbåten. Kristi kors er redningsbaten. Han selv, den korsfestede og oppstandne er redningsbåten som aldri kan knuses.
levende person, ja det er redningsbåten som aldri kan knuses. Og kommer vi opp i denne redningsbåten, så kan vi si med den blinde salmedikter og evangelist Matias Orheim i en av hans salmer:
«Skal båten min søkja, må Han fylgja med. Men aldri skal Jesus og eg søkja ned!
er likt en surdeig som en kvinne tok og skjulte i tre skjepper mel, til det ble syret alt sammen.» (Matt. 13, 33.)
Det var et trist bilde vårt folk og land frambød i begynnelsen av det 11. århundre. Et folk under splittelsens tegn. Landet var delt mellom sveakongen og danekongen og ellers delt opp i stykker med hver sin «småkonge». Det var særinteressene som dominerte. Et folk splidaktig med seg selv og derfor på veg til undergang.
Så trådte Olav Haraldsson fram og tok fatt på sin store oppgave: å samle folket til ett folk og å kristne vårt folk. Han kunne i sannhet gjøre en senere dikters ord til sine:
og ei sin frihet må borge.
og dette vårt land heter Norge.» (Per Sivle.) folk og én konge. Men hvordan var det han greide dette? Til å begynne med gikk det nok godt. Men hans verk gikk i stykker. Folket svek ham og forlot ham. Der var landssvikere i Norge også i de dager. Han ble så forlatt at han måtte reise fra landet og för til Gardarike. Etter et par års opphold der ble imidlertid forholdene slik i Norge at han fant det riktig å reise tilbake og enda en gang forsøke å samle folket. Han kom så tilbake gjennom Sverige, over Kjølen og ned i Verdalen. Det var ikke så mange venner han hadde, men mange motstandere. Det kom til et avgjørende slag ved Stiklestad 29. juli 1030. Men der falt han. Kjempende fremst i fylkingen fikk han sine tre sår og segnet om i døden. Men da var det folket ble samlet til ett folk, til et kristent folk. Men hvordan skjedde det? Ja, se det er der delte meninger om. Våre historikere er slett ikke enige om den ting. I det hele tatt er de uenige i bedømmelsen av Olav Haraldsson, hans person, hans kristendom og hans virksomhet. Kritikken er på kanskje et par unntagelser nær så voldsom, at skulle en bare høre på den, ville det bli vanskelig eller umulig å feire noen Olavsdag.
er det store vendepunkt i Norges historie.» (Berggrav.) Et år etter slaget skjedde det store vendepunkt. Fra året 1030 var og ble Norge for alle tider et kristent land.
Men hvorledes skal en forklare dette veldige omslaget? Skjedde det ved Olavs personlighet, hans fremgangsmåte og virke, ved noen nyordning, en ny politikk og en ny kultur? De fleste av våre historikere svarer: «nei!» De kritiserer som sagt skarpt alt dette og dømmer også hans kristendom og kultur så sterkt, at det blir ikke mye igjen av ham. Men mon de ikke da tar atskillig feil? Da han som ganske ung dro på vikingeferd i Normandi, fikk han høre det kristne budskap, ble grepet av det og gikk over til kristendommen. Men da sluttet han straks med å dra i viking. Han sto altså i så måte høyt over de mange såkalte «store», som har drevet med vikingetog like til våre dager, om enn på en annen måte, kamuflert etter alle kunstens regler.
Da han dro tilbake fra Gardarike for enda en gang å forsøke å samle sitt folk, hadde han ikke mange folk med seg. Men likevel lot han 600 mann vende hjem, fordi de ikke var døpte.
Korset — 6 79 stendom.
Og den siste natten han levde, tilbrakte han time etter time i bønn.
Videre viser hans omsorg for lov og rett i landet, at han ville at rett og rettferdighet skulle råde.
Og endelig er det vel ikke utelukket, at han som mangen en bra mann har vært utsatt for baktalelse, sladder og falske vitnesbyrd, som er gått over i historien.
Men la være at han hadde mange feil og skrøpeligheter, at han ikke kunne øve noen innflytelse på folket i kristelig retning. Men hva var det da som bevirket dette veldige omslaget, at Norge ble samlet til ett folk og at det ble et kristent folk?
Evangeliet på Olavsdagen gir svaret: «Himlenes rike er likt en surdeig som en kvinne tok og skjulte i tre skjepper mel, til det ble syret alt sammen.» (Matt. 13, 33.)
Olav Haraldsson kom med en ny surdeig til det norske folk. Dette var Olavs storverk, at han brakte vårt folk og land en ny surdeig, som renset ut den gamle, hedenske surdeig, ondskaps og ugudelighets surdeig. Hva var det for en ny surdeig? Det står skrevet i 1. Kor. 5, 6—7: «Vet I ikke, at en liten gamle surdeig, så I kan være en ny deig, likesom I er usyrede. Ti vårt påskelam er jo slaktet i Kristus.» Olav sørget for at Kristus den korsfestede og oppstandne ble forkynt ved biskoper og prester i kirker rundt omkring i landet. «Han reiste —» som det står i kollekten på Olavsdagen — «korsets merke i vårt folk og grunnet den hellige, kristne kirke i vårt fedreland.» Eller som det står i vår fedrelandssang: «På det landet Olav malte korset med sitt blod.» Og gjennom dette korsets evangelium, den hellige surdeig, virket Gud mens Olav lå i sin grav, i den norske folkesjel både å ville og å utrette etter sitt velbehag. Guds ord vender ikke tomt tilbake. «Det skaper hva det nevner.» Det er ikke Olavs person og heltedåd som gjør at vi feirer denne dag. Gud fri og bevare oss fra denne motbydelige menneskedyrkelse, som det er så mye av i vår tid! Men vi feirer dagen til minne om, at på denne dag, 29. juli 1030, slo kristendommen rot i Norge.
«Da Olav konge sank i døden, fikk livets håp sin store seir;
et kristentfolk for første gang.» (Biskop Gleditsch.)
Norge ble et kristent land og er det den dag i dag tross store mangler og skrøpeligheter. Samlet, ikke til et ensrettet folk, men til et fritt, selvstendig folk. Det er ikke Olavs verk, men hans verk, som sa: «Når jeg blir opphøyet fra jorden, skal jeg dra alle til meg.» (Joh. 12, 32.) «Opphøyet» på korset. (Joh. 12, 33.) «Det kristne foreningspunkt ligger ikke i oss selv» — «det kristne eningspunkt ligger utenfor oss.» (Berggrav.) «Han på korset, Han alene,» er den eneste frigjørende og enende makt. «I Kristus er enheten.» (Berggrav.)
Ved Golgata kors blir vi ett med Kristus og dermed også ett med hverandre. Vi blir ingen forskjellsløs, ensformet organisasjon, men en levende, åndens enhet midt under forskjellighetene.
Dette har skjedd og skjer alltid der hvor en lar seg dra til Golgata kors, til den korsfestede og oppstandne.
På den første pinsefesten var der samlet i Jerusalem en stor og forskjelligartet forsamling. Der var mia og Judea og Kappadokia, Pontus og Asia, Frygia og Pamfylia, Egypt og landskapene i Libya ved Kyrene og tilreisende fra Rom, både jøder og tilhengere av jødenes tro, kretere og arabere. (Ap. gj. 2, 9—11.) En hel mengde av dem kom til troen på Kristus. De ble samlet til én stor menighet. «Hele flokken av dem som var kommet til troen, hadde ett hjerte og én sjel.» (Ap. gj. 4, 32.)
Hvordan skjedde dette? De hørte Peter forkynne korsets evangelium. Og ved den Helligånd kom de til syndserkjennelse. Ved den Helligånd ble Jesus Kristus forklaret for dem. Ved den Helligånd kom de til en levende tro på den korsfestede og oppstandne.
Og hemmeligheten til menighetens levende enhet var den, at de holdt seg ved livskildene. «De holdt trolig fast ved apostlenes lære og ved samfunnet, ved brødsbrytelsen og ved bønnene. (Ap. gj. 2, 42.)
Men disse livskilder veller alle ut ved Jesu kors. Hans dgd, hans blod er vdrt liv. (Joh. 6, 54—56.)
Hvorledes skal vi bli ett? Ved å samles om Jesu Kristi kors. Ikke bare ved en samling om læren om korset, men ved en samling om korset til daglig livsbehov. Der er det vi får det nye liv: kjærlighet.
blir fornyet.
«Kom, la oss gå til Golgata,» bøye våre hjerter ned ved korsets fot, bekjenne våre synder, be om og motta den nåden som røveren fikk, syndenes forlatelse og renselse i Jesu blod. Og så bli i denne Jesu Kristi kjærlighet.
Lege V. B. Jensenius skrev i året 1899 i «For Kirke og Kultur» en artikkel om «Den internasjonale kristelige studentervekkelse i vår tid.» I denne artikkel skrev han bl. a. om det store kristelige studentermøte i Liverpool i året 1896. Der kom henved 1000 deltagere. Der var til stede bl. a. ca. 220 medisinere.
«Nyttårsdag 1896 samledes denne studenterskare fra 23 land og 28 protestantiske kirkesamfunn i Ynglingeforeningens store sal i Liverpool. Metodister, episkopale, baptister, presbyterianere, lutheranere osv., alle disse kirkesamfunn som i århundrer har ligget i lærestridigheter, var nå møtt opp med unge, vel utrustede akademiske krefter, og nå satt de i samme sal! Det voldte ingen vanskelighet. De første taler åndet glede, glede over at studenter fra så mange kirkesamfunn og land var kommet sammen for å høre om Jesus Kristus, for å samles i hans rike over hele jorden. Enigheten, den store enighet om Jesus som alles konge, hvis ord og befaling alle skyldte lydighet, ga også sangen en forunderlig fylde og friskhet.
Så viste en hvithåret taler seg. Han var prest for nonconformistene i Liverpool. Han uttalte sin glede over at vi også var så forskjellige. «Se på marken; blomstene er alle forskjellige, men alle vender seg mot solen, således også vi.» Når alt annet hadde forskjellighet, så måtte også mennesket, den ypperste skapning, ha det. Vi er ikke kommet sammen for å finne feil hos hverandre, så som vi ikke er absolutt ens, men for å glede oss over at vi alle, så forskjellige som vi er og bør være, er ett i Kristus. «Enighet, ikke uniformitet, må tilstrebes.» Med det bifall som fulgte på denne tale, var en ny verdensenhet mellom alle protestanter virkeliggjort. Forskjellighetenes evne til å skille kristne var falt uten sverdslag som Jerikos murer. Enigheten var funnet oppad, ikke ved kompromiss eller avprutning fra noen part.
Det som var Olav Haraldssons livsoppgave, må også være vår livsoppgave: samle folket til et fritt, selvstendig folk, hvor der hersker virkelig frihet, som vil føre oss tilbake i trelldom og hedenskap, i moderne og tilsynelatende fine, demokratiske og kultiverte former, ja også preget av en slags religiøsitet. Derfor gjelder det alltid å være på vakt og «prøve åndene om de er av Gud». (1. Joh. 4, 1.) «På dette skal I kjenne Guds ånd: Hver ånd som bekjenner at Jesus er Kristus, kommet i kjøtt, er av Gud; og hver ånd som ikke bekjenner Jesus, er ikke av Gud; og dette er Antikristens ånd, som I har hørt kommer, og den er allerede nå i verden.» (1. Joh. 4,2—3.) Guds ånd er kjærlighet. (1. Joh. 4, 8.) Guds ånd er rettferdighet. (Jer. 23, 6 og 1. Kor. 1, 30.) Guds ånd er sannhet. (Joh. 14, 6 og Joh. 15, 26.) Guds ånd er frihet. «Herren er ånden, og hvor Herrens ånd er, der er frihet.» (2. Kor. 3,17.) Og det gjelder stadig å stå rustet med troens skjold, som er korsets blod, og stride troens gode strid. «Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min ånd, sier Herren, hærskarenes Gud.» (Sak. 4,6.)
Vegen til et nytt Norge går alene over Golgata. Vi må samles om det kors som Olav malte på vårt land med sitt blod.
för sigerferd um landet.» (Blix.)
der Herrens hus står, være grunnfestet på toppen av fjellene og høyt hevet over alle høyder, og alle hedningefolk skal strømme til det.
Og mange folkeslag skal gå avsted og si: Kom, la oss gå opp til Herrens berg, til Jakobs Guds hus, så han kan lære oss sine veger og vi ferdes på hans stier! For fra Sion skal lov utgå, og Herrens ord fra Jerusalem.
Og han skal dømme mellom hedningefolkene og skifte rett for mange folkeslag, og de skal smi sine sverd om til hakker og sine spyd til vingårdskniver; et folk skal ikke lenger løfte sverd mot et annet, og de skal ikke mere lære å føre krig.» (Es. 2, 2—4.)
Nå burde det vel være klart for alle og enhver, at det vi trenger er det som lød fra det høye julenatt for snart to tusen år siden: «Fred på jorden.
Men hva ser og hører vi? At krigsmentaliteten er større og mere utbredt enn noensinne før. Under fred er en katastrofe for sivilisasjonen.» Forklaringen på en slik abnorm mentalitet er det som Paulus sier i 2. Kor. 4, 4: «Denne verdens gud har forblindet den vantros sinn.» Og denne verdens gud er Satan, «løgnens far», som gjør motstand mot alt som er sant, hellig, rent og rettferdig og som ikke tåler den vidunderlige kjærlighet som den levende Gud har åpenbaret i Jesus Kristus.
Hvorledes kan der bli fred mellom folkene? Meningene er delte. «Kun det dragne sverd sikrer freden,» har en sagt. Og de fleste av de ledende menn på jorden i dag sier i grunnen det samme, når de mener, at opprustning fører til fred. Men dette blir jo det samme som å «drive de onde ånder ut ved Be'elsebul». Opprustning kan derfor aldri føre til varig fred.
Nedrustning fører til fred, mener mange. Derfor: «Legg våpnene ned!» Men denne veg alene kan ikke føre fram, bl. a. av den grunn, at en aldri kan få skaffet bort våpnene. Om en kan få bort de militære våpen, så er det rikelig nok av annen slags våpen igjen: kniv, øks, hammer, stein osv.
«Det eneste middel for varig fred menneskeheten har er Folkeforbundet,» sa Nobelpristageren Cecil En fremtredende deltager i den interparlamentariske kongress i Oslo sommeren 1939, Mr. R. Woodruff, uttalte bl. a. følgende om Folkeforbundet og dets arbeid: «Det har vist seg uduelig, ubrukelig. Det har lite eller intet utrettet.» — «Det ble stiftet for & hindre krig.» — «Vi har hatt krig hele tiden siden det ble startet.» — «Varig fred vil vi neppe fa før folkene, nasjonene erkjenner og begynner å leve etter den gylne regel: «Gjør mot andre det du vil at de skal gjøre mot deg.
De forente Nasjoners Forbund vil bringe freden og trygge den, mener de ledende «store» i vår tid. Selvfølgelig er det et gode at dette forbund antagelig vil kunne hindre krig for en tid. Men er ikke De forente Nasjoners Forbund i grunnen det samme som Folkeforbundet — «på en annen måte?» Forhandlinger i det uendelige i tide og utide — ja endog i selve julehøytiden. «Den eneste veg vi ser er forhandlingsvegen.» Hva fører alle disse forhandlinger til? I beste fall til en «fredstraktat». Hva verdi er der i en slik traktat? Så mye verdi som det er i en «papirlapp». Ja, så sa den tyske riksforstander Bethmann Holweg i 1914 om en traktat Tyskland hadde med Belgia.
og slå ned alt hva der var i vegen for dem.
er ikke den eneste som har gjort slik med både den - ene og annen traktat.
«Verdien av De forente Nasjoners Forbund står og faller med enighet mellom stormaktene. Og tør man bygge klippefast på en organisasjon som allerede i starten frambyr så mange tegn på muligheter for å sprekke?» (Scharffenberg.)
At den moderne «europeiske kultur» uten Gud kan skape varig fred er en så grunnfalsk innbildning, at det er umulig å forstå at noe normalt tenkende menneske kan få seg til å tro noe slikt. Skriften sier: «Det er ingen fred, sier Herren, for de ugudelige.» (Es. 48, 22.) Og denne sannhet er blitt stadfestet gjennom hele historien inntil i dag så kraftig og åpenbart, at enhver som vil se, må bli grundig overbevist om det. Men likevel går mange av de ledende og snakker om «ideologier» og «idealer», som ikke har noe med virkeligheten å gjøre.
«Det må etableres et verdenssystem som skal være et bolverk mot krig», er det også blitt sagt i disse dager. Bra nok, men det er bare den ting å bemerke, at et system etablert av mennesker mangmot krig. Systemet ramler overende.
«Freden er sikret.» «Vitenskapen» er det som har løst «problemet» ved den geniale fremstilling av atombomben. Nå er det bare om å gjøre at «de store» blir enige om hvordan og når den skal brukes. Ved denne bomben blir nesten alle andre krigsvåpen satt ut av bruk. Det blir umulig å føre krig, mener man. Atombomben i forbindelse med «en internasjonal hær» skal trygge freden. Ja, slik tenker, taler og skriver «de store» ledende menn i vår tid.
Men du verden for en karikatur av en fred! Den er å likne med den fred en slave har. Tenke seg til en fred som er betinget av at et forferdelig drepende sverd stadig skal henge over oss! Et sverd som for det meste ligger i sådarne menneskers hender som mangler det sinnelag som både kan og vil stifte fred. Så lenge et menneske går med krigsmentalitet, kan det slå til når det skal være. Vi har ingen som helst garanti for fred så lenge slike folk skal styre og stelle, som driver med maktpolitikk. Maktpolitikk fører aldri til virkelig fred. Så lenge menneskene regner med sin egen makt og ikke med Gud, blir det aldri fred på jorden.
ve arbeid fra en feilaktig kant. De begynner utenfra. Men Gud begynner fra den motsatte kant. Han begynner innenfra, i hjertet. Og der må fredsarbeidet begynne. Skal det bli fred på jorden, må hovedårsaken til ufreden fjernes: Det krigerske sinnelag. Vi må få et nytt sinnelag, et nytt sinn eller en ny «mentalitet» som det heter nå. Vi må få hans sinnelag som sier: «Elsk eders fiender, velsign dem som forbanner eder, gjør vel mot dem som hater eder, og be for dem som forfølger eder», og som på korset ba for sine fiender: «Fader, forlat dem! Ti de vet ikke hva de gjør.» Når folkene får dette sinnelag, da faller våpnene automatisk til jorden, da forsvinner atombomben som dugg for solen. «Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min ånd,» sier Herren (Sak. 4. 6.). Og Herrens ånd er kjærlighet.
Med andre ord: folkene og hvert menneske av . folkene må fødes på ny. Om du er aldri så intelligent, kultivert og menneskelig talt plettfri, du må likevel fødes på ny. Derfor sa Jesus til den prektige rådsherre Nikodemus: «Sannelig, sannelig sier jeg deg: Uten at noen blir født på ny, kan han ikke se Guds rike.» (Joh. 3, 3.)
Hvor får folkene dette nye sinnelag som betinger folkeslag skal gå avsted og si: Kom, la oss gå opp til Herrens berg, til Jakobs Guds hus, så han kan lære oss sine veger og vi ferdes på hans stier! For fra Sion skal lov utgå, og Herrens ord fra Jerusalem. Og han skal dømme mellom hedningefolkene og skifte rett for mange folkeslag, og de skal smi sine sverd om til hakker og sine spyd til vingårdskniver ; et folk skal ikke lenger løfte sverd mot et annet, og de skal ikke mere lære å føre krig.
Dette er det samme svar som Jesus ga Nikodemus da han spurte hvorledes denne nye fødsel skulle skje. Jesus svarte til slutt: «Likesom Moses opphøyet slanger i ørkenen, således skal Menneskesønnen opphøyes, for at hver den som tror på ham, skal ha evig liv.
Vårt løsen må bli: «Kom, la oss gå opp til Herrens berg, til det sted hvor Menneskesønnen ble opphøyet, til Golgata kors! Der og der alene får hjertene fred. Det fredløse hjerte som midt i all sin hjelpeløshet og fortvilelse bøyer seg ned ved hans kors, bekjenner sine synder og under bønn med tro mottar tilgivelse og renselse fra alle sine synder i hans kors' blod, dette hjerte får fred, et nytt sinnelag, fredens ånd, Jesu Kristi ånd.
ifølge «Indre Sjømannsmisjons Tidende» engang i en preken følgende: «I mitt liv har jeg hatt en merkelig opplevelse. Det var en mann i en by hvor jeg var prest. Han hadde sittet i flere år som slave på Akershus; for han hadde menneskeliv på sin samvittighet. Han var en frykt for alle folk på grunn av sin brutalitet og sin forskrekkelige hensynsløshet. Jeg har aldri vært så redd for noe menneske som jeg var for ham. Han var en tiger i menneskeskikkelse. Men hva skjer? Han blir en mann, så ydmyk, spak og bøyet. Han visste ikke hva han skulle gjgre for & fa forlatelse hos dem han hadde såret og gjort vondt. Han skrev og reiste personlig til dem han kunne minnes han hadde vært stygg imot. Han ble en ganske enfoldig troende, bedende mann. Og det var en gledelig opplevelse å sitte ved hans dødsleie. Da måtte jeg si til meg selv: Du skal aldri tvile på at Kristi evangelium makter å redde hvem det skal være.
Hva var det som gjorde at denne syndige mann ble så omskapt? Det var ikke noe stort jordskjelv som rystet hans liv, og ingen dommedagspreken som vekket ham opp. Han var kommet inn på et møte. Der var lysbilder. På ett av dem fikk han se Jesus mens dette bilde var fremme på teppet, sang de en sang med dette omkvedet:
ja for deg, ja for deg.
ja for deg.
Da skjedde underet. Det gamle var forbi, alt var blitt nytt.
Sannelig, å bli født på ny er en virkelighet. Og sannelig, det skjer på Golgata, ved Jesu blods kraft. i ord og sakrament.
Fra Jesu kors alene kommer det fred inn i hjertene, fred inn i hjemmene, fred inn på arbeidsplassene, fred inn i landene, fred på jorden. For «korsets ånd er kjærlighet». Og «hvor der er kjærlighet, der er det fred».
Vegen til virkelig, sann fred går over Golgata. Det er den eneste veg til fred.
Derfor: «Kom, la oss gå til Golgata!» Dette må være vårt løsen framfor alt annet. Når vi der ved troen blir forenet med den korsfestede og oppstandne Fredsfyrste, blir vi også forenet med hverandre.
«Trofast og Sanndru», «og han dømmer og strider med rettferdighet.» (Åp. 19, 11.) Han kalles også «kongers Konge og herrers Herre.» (Åp. 19, 16.) Det er Jesus Kristus.
For flere år siden talte jeg på et stevne i Hvarnes for en mangeartet forsamling. Alle aldere var representert, forskjellige avskygninger blant de kristne og verdslige. Bedehuset var for lite og stevnet ble derfor holdt i ungdomsforeningens store lokale.
Foran talerstolen hadde de unge kristne anbrakt et kors, som var laget av markblomster. Og under korset sto det skrevet også med markblomster bare dette ord:
het forkynte det virkelige evangelium, det herligste Kristi Kors, «korsets seier». Seieren over synden, verden, satan og døden er vunnet for alle. Den ble vunnet da Jesus på Golgata ropte: «Det er fullbrakt.» Bekreftet ved Jesu blod. (Hebr. 9, 11 flg.) Beseglet ved Jesu oppstandelse.
«Kristendom er,» som en har sagt: «Seier, Seier, Seier.» «Seier i kraft av Lammets blod.» (Ap. 12, 11.)
«Han skal forkynne rett for hedningene. Han skal ikke trette eller rope, og ingen skal hgre hans røst på gatene; han skal ikke knuse et knekket rør og ikke slukke en rykende tande, før han har ført retten fram til seier.» (Matt. 12, 18—20.)
«Har du mange synder, Jesus deg forkynner: Gjelden er betalt! Her er ingen vrede, nåden den er rede, som utsletter alt. Jesu død og at han brøt gjennom dødens vold og vrede, det for deg jo skjedde.» (Brorson.)
Ja, dette er som sagt det største og herligste budskap som verden har hørt: at seieren er vunnet døden er oppslukt til seier.
Men fra en annen side sett er det noe som praktisk talt er enda større og herligere. Ikke bare at Jesus vant, at hans seier er vår seier, at han på korset har ervervet en nåde som tilhører alle verdens folk. Dette er jo veldig. Men som sagt, det er noe som for oss er større enn dette, og det er at Herren ved den Helligånd gjennom ord og sakrament bringer denne frelsende nåde inn i våre hjerter, så vi personlig får del i den store seier og kan lære å synge med Joh. N. Brun:
«Jeg har vunnet, Jesus vant, dgden oppslukt er til seier, Jesus mgrkets fyrste bandt, jeg den kjøpte frihet eier. Åpen har jeg himlen funnet, Jesus vant og jeg har vunnet.
Men det er jo millioner av hedninger som ikke kan tro dette. For «hvorledes kan de tro det de ikke har hørt,» sier Paulus. «Og hvorledes kan de høre uten at det er noen som forkynner? Og hvorledes kan de forkynne uten at de blir utsendt?» (Rom. 10, 14—15.) Derfor sier Jesus: «Gå ut i all ver(Mark. 16, 15.)
Denne Jesu hefaling må vi adlyde. Vi er forpliktet til det. Enten skal vi selv gå eller vi skal sende andre ut. Og det følger veldig velsignelse med det både for oss selv og for hedningene etter Jesu ord: «Gi, så skal eder gives!» Og etter dette Herrens ord: «Gid du ville gi akt på mine bud. Da skulle din fred bli som floden!» (Es. 48, 18.)
«Gå hen og gjør alle folkeslag til mine disipler.» Alle folkeslag. Kristendommen er altså ingen privatsak.
Når denne befalingen blir satt ut i livet ved den kraft som utgår fra den korsfestede og oppstandne Frelser, da opplever vi misjonsvennenes dypeste og stgrste lengsel. Hva er det for en lengsel? Wexels sier det så gripende i sin misjonssalme: «Herre oppfyll dine tjeneres lengsel: Korset å skue hvor avguden sto! Sjeler å skue som, løste av fengsel, kneler, o Frelser, med takk for din fot!
Hvorledes ser det ut der hvor avguden står? En misjonær ble spurt hva han mente var det mest karakteristiske ved hedningene på det sted han hadde arbeidet. Han svarte: «Det mest karakteristiske ved dem er dette at «de plages ille av djeGud og uten håp». I en av våre salmer står det så treffende hvorledes det ser ut der hvor man lever uten Gud, uten Jesus: «Ti uten deg er verden mørk, et fengsel kun å kalle, gift og galle, et øde sted, en ørk, hvor tunge tårer falle.
Hvorledes ser det ut der hvor avguden ikke lenger står, men hvor korset står? Der får du «sjeler å skue som, løste av fengsel, kneler med takk for Frelserens fot.» Mørket viker for lyset. Fengslet blir til et fristed. Gift og galle drives bort ved Korsets blod som motgift. Det øde sted og ørkenen blir til en vannrik hage, og de «tunge tårer» tørres bort.
En av de mest framtredende naturvitenskapsmenn, Darwin, hadde fordom mot misjonen. Han kunne ikke tenke seg at kristendommen hadde noen innflytelse på de ville hedninger. En dag kom han til Ny Zeeland. Han så med egne øyne de framskritt som der var gjort. Da sa han: «Dette er forbausende, og misjonærenes undervisning er tryllestaven.» Og misjonærenes undervisning var Korsets evangelium.
En dag ved juletider kom han til en misjonsstasjon. Han ble aldeles forbauset og sa: «Jeg har sjelden sett en smukkere, gladere gruppe enn jeg hvor der ellers var mord, menneskeeteri og alle mulige forbrytelser.» Og han så at det var Korsets evangelium som var hemmeligheten i den veldige forandringen.
Darwin var fritenker da han sa dette. Men på sine gamle dager bekjente han sin tro på Bibelen. Han uttalte om sin lære: «Jeg var en ung mann med uferdige ideer. Jeg utkastet spørsmål og formodninger, undrende meg snart over dette og snart over hint. Og til min forundring fanget ideen som en lgpeild. Folk laget en religion av den.» Han var altså ikke «darwinist». Etter hans egne uttalelser å dønne ble han en kristen.
En misjonær var kommet hjem fra Ny Guinea, hvor han hadde arbeidet i flere år. I en samtale han hadde med en studiekamerat, dr. Gardiner, spurte doktoren ham hvorledes misjonen på Ny Guinea artet seg. Misjonæren svarte: «Like håpløst som om jeg var blitt sendt bort blant en hop tigere. Menneskene der var verre enn ville dyr. Om en mor bar sitt barn på armen og den lille begynte å gråte, kunne hun uten videre kaste barnet i en dike og la det ligge der og dø.
Generalsekretær i «Det norske Misjonsselskap», reiser i Kina fant både her og der små barn som var satt ut i skogen eller på marken for å dø. Tilsammen fant han 20 eller over 20 slike barn. Fra annet hold berettes, at «mødre i hedningeland kan sitte sammen og med laiter fortelle hvor mange av barna sine de har tatt livet av. De kan stikke dem ned i et kar med vann og kvele dem, kaste dem i en gjødselbinge eller på elven eller ut i en maurtue.» (Anders Gil.)
Tilstanden dernede i Ny Guinea var slik at det var umulig å begynne å forkynne evangeliet. Misjonæren måtte en tid bare leve evangeliet, idet han på forskjellig måte øvet barmhjertighet blant de ulykkelige. Dette hadde den virkning, at menneskene begynte å komme til ham, og da fikk han anledning til også å forkynne evangeliet. «Vant du noen fremgang?» spurte doktoren. Misjonæren svarte: «Da jeg reiste derfra, etterlot jeg meg en kristen menighet.
Han fikk ikke bare en og annen sjel, men en menighet å skue som, forløst av fengsel, knelte med takk for Frelserens fot.
Birger Hall forteller i sin bok om Skrefsrud et merkelig eksempel på evangeliets veldige kraft. En stasjonen. Da så hun'fryktelig ut, bedekket med sår og gjennomsyret av vgmmelige sykdommer. Selv fru Børresen, som var vant til litt av hvert, vemmedes ved henne. Hun fikk imidlertid være der og ble litt etter litt bedre og et helt nytt menneske. Og da hun fikk se hva Jesus hadde gjort for henne, fikk hun trang til også å gjøre andre delaktige i Jesu nåde. Hun som kom som et utskudd til misjonsstasjonen, ble na stasjonens «perle». Fru Børresen kalte henne «vår dyreste skatt». På sine svake føtter gikk hun omkring og talte og sang om Jesus. Og på pikeskolen ble hun en kraft.
Misjonærene fikk en før fortapt sjel å skue som, løst av fengsel, knelte med takk for Frelserens fot.
Apostelen Johannes sier i sitt første brev kap. 5, siste vers: «Mine barn! Vokt eder for avgudene!» Dette skal være «den siste setning noen apostolisk forfatter har skrevet». Det har derfor en stor vekt. I Den Hellige Skrift har vi fått vite hvem Gud er så tydelig og klart, at ikke engang dåren behøver å ta feil. Han er fullkommen åpenbart i Jesus Kristus. Og så kommer tilslutt denne alvorlige formaning:
«Vokt eder for avgudene!» Vi kristne som lever nå trenger sannelig til å høre samme formaning. For det vrimler av avguder rundt omkring også i de såkalte kristne land, også i vårt fedreland. Her skal bare nevnes noe som er uttrykk for det avguderi som drives rundt omkring: Menneskedyrkelse, vannhelligelse av søndagen, kultur uten Gud, livssyn uten Gud, landssvik og ekteskapssvik. Enhver ting man elsker mer enn Gud er en avgud. Alt som man setter på den plass, Gud skal sitte, nemlig første plass, er avguder. «Vi skal over alle ting frykte og elske Gud og forlate oss på Ham alene.» «Søk først Guds rike og hans rettferdighet!» «En er eders veileder, Kristus.
En av nåtidens største avguder var vel Hitler, representanten og forsvareren for «den europeiske kultur».
Da kong Olav Haraldsson oppe på gården Hundorp i Gudbrandsdalen sto foran Dale-Gudbrands avgudsbilde, ble han grepet av hellig harme og vinket til Kolbein den sterke, at han skulle slå til. «Kolbein slo til avgudsbildet med sin klubbe, så det falt ned og gikk i stykker, og ut av det kom store mus, ormer og padder.
Korset — 8 111 for slaget, strømmet der ut av avguden det som var verre enn store mus, ormer og padder. «Den europeiske kultur» ble avslørt og ut strømmet alle slags forbrytelser og laster i en sådan grad og utstrekning, ai. hele verden er forferdet.
«Historien viser, at kultur uten Gud kan ikke bestå.» (Professor i historie Alexander Bugge.)
«Vokt eder for avgudene!» Vi trenger som sagt å høre denne formaningen også her i vårt fedreland. «Prøv åndene om de er av Gud!» (1. Joh. 4, 1.)
Avguderiet stikker nok dypere enn noen er klar over. Man røper det på forskjellig måte. Før krigen var det moderne å synge fedrelandssangen på den måten at man som oftest sang bare første og siste vers, men hoppet over det beste verset: «Norske mann i hus og hytte, takk din store Gud!» Etter krigen er det nå ikke lenger så moderne å synge fedrelandssangen på denne måten. Også der hvor man minst skulle vente å høre «Norske mann i hus og hytte» har vi hørt dette vakre vers. Dog hender det at man hopper over det. Man skammer seg for å bekjenne Gud. Man har en hemmelig avgud. Og ved festlige anledninger kan man høre store taler hvori man takker både den ene og annen for ningen av mange av våre landsmenn. Men hvor ofte er det man takker Gud?
Dog, lovet være Gud! — der er dem som ikke bare i kirke og bedehus takker og lover Gud, men også på andre steder, hvor det er vanskelig å bekjenne Gud.
Da kong Håkon 17. mai 1945 talte i radioen fra London til hele det norske folk, sa han bl. a.: «Vi må aldri glemme å takke Gud for hans nådige styrelse like til det siste gjennom denne lange tid full av prøvelser for land og folk.
Da han den 7. juni satte sin fot igjen på norsk grunn, sa han: «Jeg følte meg sikker på at Vår Herre ville føre Norge fram til denne dag som vi står overfor i dag.
Engang under krigen sa han ved en lunsj i London: «Det er bare gammeldags god kristendom som kan redde verden i denne tid. Vi må tilbake til de gamle kristne verdier som hele vår kultur bygger på.
I sin tale til kongen den 7. juni ønsket kronprins Olav ham vel kommen heim «med takk også for at Gud har stått attåt alt vårt arbeid og gitt oss landet tilbake.
I sin tale i kringkastingen nyttårsaften sa Kronsnemlig for at Vår Herre stille har lempet det slik, at vi igjen kan istemme: «Nå er det i Noreg atter dag.» Gud gi at vi alle får ta del i denne nye dagen. Gud gi at det må bli til virkelighet dette med den nye dagen for Norge!
På Tysklandsfangenes fest på hotell «Bristol» 5. november forrige år ble det holdt taler til ære for grev Folke Bernadotte. Han ble takket for den store hjelp han hadde ytet fangene, så de ble reddet. Da reiste Bernadotte seg opp og sa: «Jeg skammer meg ikke over å fortelle dere at før jeg gikk til mine møter med menn som Himmler, la jeg meg på kne og ba til Ham som alene kunne hjelpe. Det er Ham dere kan takke for redningen.
Da professor rektor Seip kom til Oslo og gikk av toget på Østbanen, ropte biskop Berggrav: «La oss synge «Norske mann i hus og hytte takk din store Gud!» Og den ble sunget til Guds ære og til fryd for mange, også for oss som satt ved radioen og lyttet.
Vi må bli mandige og sterke, tone flagg og bekjenne Gud, bekjenne Jesus Kristus. For «med hjertet tror en til rettferdighet, og med munnen bekjenner en til frelse.» denske vesen, som tier og ikke bekjenner Gud. Vi trenger å be med Salmisten: «Hjelp meg, o kjæreste Jesus, å vinne! Gjør dog min kristendom renset og ren, la alt hva hedensk er hos meg, forsvinne, bortta av veien forargelsens sten!
På denne bønn svarer Jesus: «Min nåde er deg nok; for min kraft fullendes i skrøpelighet.» (2. Kor. 12, 9.) «Den som eter mitt kjød og drikker mitt blod, han blir i meg og jeg i ham.» (Joh. 6, 56.) Og vi drikker hans blod på en åndelig måte utenfor nattverden, når vi lever under det rensende blod fra Golgata. Og vi drikker hans blod på en håndgripelig måte i den hellige nattverd. «Vi vinner mere enn seier ved Ham som elsket oss.» (Rom. 8, 37.) «Mere enn seier — vi erobrer», har en sagt. Vi drar ut ved Ham «med seier og til seier.» Vi skal få lykke til å vinne andre for Gud.
Vi skal «seire i kraft av Lammets blod.» (Åp. 12, 11.)
«Lammet, ja Lammet, dets vunder og sår, æren og prisen i evighet får! Amen, halleluja, amen!
(«Sangboken» nr. 768.)