Hele Presse-Norge føler seg nå angrepet fordi de identifiserer seg med Charlie Hebdo. Men her bør man kanskje rekapitulere en smule, for bare Charlie «suis Charlie». Charlie ble angrepet fordi de stod ganske alene, mens resten snakket om andre ting. Svært få valgte å publisere karikaturene eller faksimiler av dem. Det er for så vidt ikke vanskelig å forstå at det ble sånn, men å snakke høystemt om at selvsensur er forkastelig og at man nå skal være modige, er etterpåklokt.
Det finnes tider i historien hvor det ikke lenger er rett eller rimelig å ikke velge side. Vi kommer sannsynligvis til å se mer terror av lignende type i Europa, og kanskje i Norge også. Formålet er å spre frykt, blant politikere, media, akademia, kunstnere og i befolkningen generelt. Hvordan vil vi reagere på det? Pendelen kan svinge begge veier: Enten lar vi oss true til kompromisser eller taushet, eller så gjør vårt samfunn det motsatte og står samlet om grunnleggende verdier.
Joe Randazzo, tidligere redaktør av det amerikanske satirebladet The Onion har sagt det bedre enn de fleste: «Satire er en selvfølge i et fritt samfunn. Det er en absolutt nødvendighet. Selv i de mest undertrykkende kongedømmer i middelalderen, forsto de behovet for hoffnarren, den ene sjels lov til å fortelle sannheten gjennom latter. Satire er på mange måter den mest kraftfulle formen for ytringsfrihet fordi den er rettet mot makthaverne, eller mot de som vil spre hat. Det er kanarifuglen i kullgruven, et kulturelt termometer, hvis mål er å presse, presse, presse grensene i samfunnet for å se hvor mye det har vokst.