Hvem skal bestemme? - Dagbladet
Kulturminister Trond Giske spurte i tv-programmet RedaksjonEN forrige torsdag om «sju dommere i Strasbourg, fra Aserbajdsjan og seks andre land, vet bedre hvordan ytringsfriheten i Norge ivaretas enn stortingsflertallet og tre millioner nordmenn».
Den europeiske menneskerettighetsdomstolen (EMD) slo i fjor fast at Norge krenker menneskerettighetene ved å forby politisk tv-reklame. I juni avgjør Høyesterett om den norske stat brøt menneskerettighetene da Arfan Qadeer Bhatti ble dømt i lagmannsretten uten begrunnelse. En liknende dom fra Strasbourg slo fast at den norske juryordningen kan være menneskerettighetsstridig.
Stipendiat Anine Kierulf arbeider med en doktorgradsavhandling om utvikling av ytringsfrihetsbeskyttelsen i Norge, og debatterte mot Giske i RedaksjonEN.
– Hvorfor ble du så provosert over Giskes utspill?
– Det han sa innebar en fundamental undergraving av EMD som institusjon. Det er vanskelig for Norge å hevde at andre land skal følge menneskerettighetene dersom vi selv trekker domstolens legitimitet i tvil, slik Giske når han stiller spørsmål ved om EMD er berettiget til å overprøve Stortinget, blant annet ved latterliggjøre en dommer fra et navngitt land.
– Har Giske et poeng når han problematiserer at en overnasjonal rett kan overprøve norsk lov?
– Absolutt. Men dette er et svært grunnleggende spørsmål om hva slags demokratiske ordninger vi ønsker i Norge. Det er en lang juridisk debatt om forholdet mellom rett og politikk som nå revitaliseres. Man kan like gjerne stille spørsmålet om det er greit at høyesterettsdommere, som tross alt ikke er folkevalgt, overprøver det sittende stortingsflertallet med Grunnloven i hånd. EMD overprøver norsk lov med menneskerettighetene i hånd, det er en rettsliggjøring som ivaretar folkedypet snarere enn statsmakten.
– Hva gjør egentlig EMD?
– EMD er en domstol opprettet i 1959, som behandler menneskerettighetssaker for Europarådets medlemsstater. Den har rundt 40 dommere, én for hvert medlemsland. Det er bare stater som kan klages inn, og det kan enkeltpersoner eller selskaper gjøre, dersom de først har prøvd saken sin i de nasjonale domstolene. Det vil si at saken allerede må ha vært oppe i norsk høyesterett og tapt her. Lovverket er den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, EMK.
– Hvordan kan EMD true demokratiet i Norge?
– Det mener jeg ikke den gjør. En overnasjonal domstol som la urimelige eller vilkårlige bånd på den nasjonale folkeviljen kunne kanskje truet demokratiet, slik er ikke EMD. I praksis er det en begrenset del av det som allerede er gjeldende rett i Norge som står i noe spenningsforhold til EMK
– Hvor kolliderer konvensjonen med norsk lov?
– Vi venter på dom i Bhatti-saken nå, om hvorvidt det er i strid med menneskerettighetene å ikke få noen begrunnelse for avgjørelsen av skyldspørsmålet i en straffesak. Får Bhatti medhold i Høyesterett, står den norske juryordningen for fall. Norge har også fått flere dommer i EMD som går på ærekrenkelse kontra ytringsfrihet. Her har norsk lov vært i utakt med EMK, så nå har justiskomiteen i Stortinget gått inn for å endre ærekrenkelsesreglene.
– Hvorfor trenger vi en overnasjonal domstol?
– For å sikre at menneskerettighetene ivaretas best mulig i flest mulig land.
– Hvor mange ganger har Norge blitt dømt i Strasbourg?
– Kanskje 26 ganger. Rundt 12 av disse dommene er ytringsfrihetssaker, og i 11 av dem har Norge tapt. Så her har vi åpenbart hatt et problem, selv om vi også her tror vi er best i klassen. Men Norge har relativt sett uhyre få saker mot seg, sammenliknet med for eksempel Italia, Tyrkia og etter hvert Russland.
– Hadde Norge greid å overholde de folkerettslige forpliktelsene på egen hånd, uten EMD?
– Mye tyder på at vi ikke hadde det, ettersom vi blir dømt i Strasbourg. Og antall dommer totalt viser klart at EMD er nødvendig. Blant de 1200 dommene som avsies årlig, finner man overtramp som er langt grovere enn å bli nektet å sende politisk reklame på tv.