The Book Pond recenserar The lost diaries of Adrian Mole
Förra gången jag var mammaledig så läste jag Adrian Mole i Cappuccinoåldern och fann en pärla. Halvkomig av sömnbrist låg jag på soffan och skrattade åt den nu vuxne Adrian Moles fenomenala otur och klumpighet. Denna mammaledigheten läser jag The lost diaries of Adrian Mole och hoppas uppnå samma effekt.
The lost diaries följer direkt på The cappuccino years. Adrian Mole har varit tvungen att flytta hem till föräldrarna igen efter uppenbara finansiella svårigheter och dessutom har han nu två barn att försörja. Karriären går minst sagt på sparlåga och han tvingas ta menlösa extrajobb för att få ihop till brödfödan. Under tiden drömmer han om det stora genombrottet med sin halvfärdiga komedi om en seriemördare - och Pandora förstås, men i hans väg kommer i stället handläggaren för socialbidraget...
Mina höga förhoppningar om befriande skratt grusas initialt, och jag kan inte riktigt sätta fingret på om det är för att jag inte är på humör eller om den här boken faktiskt är sämre.
Potentialen finns där; det är ironiskt och dråpligt och Adrian beter sig rent imbecillt ibland. Men på något sätt känns det sorgligt dråpligt i stället för roligt dråpligt. Adrian får liksom aldrig ett break och får inte ens spela rollen som antihjälte.
Fast sedan återupptar jag boken några veckor senare och helt plötsligt är det som jag är mottaglig för Townsend's wit och då börjar jag dra på smilbanden igen åt Adrians äventyr bland socialklass tre. Dock är det inte samma upptäckarglädje som sist, men good enough. Det som började svagt klättrade ändå till sist på rankingen på grund av förändrad dagsform.