I 1917 ble han invitert av Cai Yuanpei til å forelese ved det filosofiske fakultet ved Pekinguniversitetet, der han publiserte en bok som bygget på hans forelesninger om konfucianismen og hvordan den burde tilpasses til den moderne tid. Utover konfucianismen var Liang også påvirket av Henri Bergson og den buddistiske Yogacara-filosofien. Liang anså at den vestlige sivilisasjon var dømt til å mislykkes og var derfor ikke tilhenger av at Kina skulle ukritisk etterape vestlige institusjoner. Han mente at Kina ikke hadde forutsetningene for å gjennomføre de reformer som var nødvendige for å endre landet fra oven, og gikk derfor inn for sosialistiske reformer på grasrotsnivå. Han deltok derfor i det landlige gjenoppbyggelsesinstitutt i Shandong på 1930-tallet og bidro til å grunnlegge Kinas demokratiske forbund i 1939. Liang ble kjent for sin skarpe kritikk av marxismens klasselære og mente at det kinesiske samfunn ikke lot seg klassifisere etter vestlige klassebegrep. Ifølge Liang kunne for eksempel en klan ha både fattige og rike medlemmer og den klassekamp som maoistene gikk inn for ville derfor føre til at nære slektninger ble spilt ut mot hverandre, noe som stred mot konfucianske normer og kinesisk kultur. Etter den andre sino-japanske krig forsøkte han å megle mellom Guomindang og Kinas kommunistiske parti. Han forble i Kina etter Folkerepublikkens opprettelse i 1949 og var på 1950-tallet representant i Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse. Han ble utsatt for forfølgelser i flere ideologiske kampanjer og kritisert offentlig av Mao Zedong, men nektet å gi etter for disse prøvelsene. Hans grav i fylket Zouping i provinsen Shandong er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Guy S. Alitto: The last Confucian: Liang Shu-ming and the Chinese dilemma of modernity. University of California Press, Berkeley, 1986. ISBN 0-520-05318-4. Kategori:Kinesiske forfattere Kategori:Kinesiske filosofer Kategori:Kinesiske politikere Kategori:Personer fra Beijing