Håkan Nesser tar et nytt sidesprang fra sine krimserier med «Himmel over London». Som riktignok har klare elementer fra spenningslitteraturen. Det er vel ikke helt tilfeldig at boka begynner på Paddington jernbanestasjon kl. 4.50, som en liten Agatha Christie-hyllest?
«Himmel over London» begynner også med en gammel, døende mann som vender tilbake til London for å gjøre opp med fortida og familien. Fulgt opp av flere historier som løper parallelt, fram og tilbake i tid, men som nærmer seg hverandre sakte, men sikkert. Hele tida med London som tilbakevendende sentrum for begivenhetene. Dette er også en slags spionhistorie fra den kalde krigens dager, selv om dramaene foregår på mer personlige plan. Den tilsynelatende hovedpersonen Leonard Vermin har ei fortid fra motkulturens 60-tall, og en forbindelse med en tsjekkoslovakisk kvinne som viste seg å være en hemmelig agent, for noen vi aldri får vite hvem var. Det er ikke så viktig heller. Spenningene her ligger mer på et personlig plan, der store muligheter forspilles, og enda større savn tar over på alle nivåer.
Midtveis i boka begynner en ny historie, en oppvekstskildring fra Sverige. Igjen viser Nesser seg på sitt beste når han skildrer lokale barne- og ungdomsår, som i romanene «Kim Novak badet aldri i Genesaretsjøen» og «Og Piccadilly Circus ligger ikke i Kumla». Fortellingene hans fra den store verden blir mindre interessante. Etter hvert forstår vi at den første delen av historien egentlig er en roman den nye, svenske hovedpersonen har jobbet med i mange år. Slik utvikler «Himmel over London» seg til å bli en av disse metaromanene der vi aldri skal være sikre på hva som er virkelighet eller bare «virkelighet». Da kan vi også tenke oss at denne romanens svakheter er et resultat av at hans svenske hovedperson ikke har gitt ut noen romaner før. «Fortellingen styrer fortelleren» som Nesser skriver på et tidspunkt her. Nesser selv har imidlertid gitt ut over 20 romaner nå, så forventningene til prestasjon fra erfaren forfatter og «hovedperson som håpefull forfatter» kommer i ubalanse. Like ujevn som overgangen fra fiksjon til «fiksjon» i boka.
Romaner som skal hylle store byer inneholder ofte litt for omstendelige oppramsinger av lokal geografi. «Drosjen kjørte oss gjennom tett trafikk og et gulaktig duskregn bortover Bishop's Road og Westbourne Grove til Chepstow Road», skriver Nesser på en av de første sidene sine. For de fleste vil drosje, duskregn og gater være god nok informasjon. Han refererer fra London-kartet med en turistaktig fascinasjon som han neppe ville brukt på hjemlige trakter. Den store følelsen av byen uteblir likevel, alle referansene til tross. Selv leste jeg denne boka (på svensk) i sommer, da London-feberen var på sitt høyeste. Den tok meg aldri med til et annet sted. «Himmel over London» forble «Skyer over Oslo». Når denne boka nå kommer i Norge har Nesser i Sverige allerede gitt ut den femte og avsluttende romanen om politietterforskeren Gunnar Barbarotti. Den foregår visst bare i hjemlandet. Det er sannsynligvis en fordel.