Landing i Denver på vei til Indian Country | Blogg Nordlys
Landing i Denver på vei til Indian Country
Om lag 15 timers reise ligger bak oss da vi kan se ned på lysene fra Denver, som med sine forsteder er en by med 2.8 millioner mennesker midt i USA. Altså en forholdsvis stor by også i amerikansk sammenheng, grunnlagt som mange andre byer i vesten som et resultat av euro-amerikaneres jakt på gull og andre rikdommer i urfolkenes land. Himmelen er ennå dyp rødlig da vi går inn for landing klokka 18:40. Idet Island Air-maskinen er på bakken, tenker jeg at dette har vært en av de korteste og minst strabasiøse turene jeg har hatt over Atlanteren. Flybytte på Gardermoen og Reykjavik, hver med en drøy times venting og deretter 7,5 timer til Denver, har gått problemfritt for hele familien, innbefattet Per Eivind på fem år.
Det er ikke størrelsen på Denver Int. lufthamn som imponerer meg mens vi takser den særegne terminalen. Derimot blir jeg betatt av de mange tipiene som møter meg. Ikke ekte indianertelt, men et terminaltak utformet som en teltleir.
Arkitekturen til Denver Int. lufthamn er blitt lagt merke til i hele USA. Etter flere mislykkede forslag, ville bystyret i Denver ha en flyplass som både skulle være rimelig, raskt å bygge og ha et spesielt design. Den unge arkitekten Curtis Fentress, som hadde skrevet masteroppgave om flyplassdesign, tok utfordringen. Han løste oppgaven på en utmerket måte; da flyplassen sto ferdig i 1995 satte den til side tradisjonen med å bygge terminaler med trange, labyrintlignende korridorer og fluorescerende lysinteriør uten tanke på de reisendes velvære og behov. Et av grepene til den innovative arkitekten var å kle flyplassen med verdens største tekstiltak: – Det ga oss muligheten til å lage en superlett "cutting-edge struktur" og et tak mettet av lys, uttalte Fentress senere til architonic.com. Det innebar også at byggherren sparte 115 mill. dollar og tusenvis av tonn med stål samtidig som byggetiden ble redusert betydelig.
Visuelt løste Fentress oppdraget ved å la stofftaket på en ikonisk måte illustrere det majestetiske, snødekte Rocky Mountains, nybyggernes prærievogner og urfolket tipier. Og det ble godt mottatt. En undersøkelse fra American Institute of Architects rangerte bygget som nummer fire på en liste over amerikanske arkitektoniske perler samtidig som leserne av Business Traveler kåret Denver til beste flyplass i Nord-Amerika i fire år på rad. Flyplassen er også et miljøprosjekt med bruk av naturlig lys og 9000 solcellepaneler som utnytter Denvers 300 årlige soldager og produserer 3,5 mill. KW elektrisitet.
For meg er det først og fremst de mange tipiene i Fentress innovative design som fester seg på netthinna. Teltlandsbyen er som tatt ut av åpningsscenen til 2007-filmen Bury my heart at Wonded Knee, hvor kameraet panorerer over lakotaleiren ved Little Bighorn som George Armstrong Custer med dårlig hell angrep i juni 1876.
Inne i ankomsthallen forsterkes inntrykket, ikke bare av et innovativt design, men også av at man har ønsket å hedre urfolket som bebodde og eide de sørlige delene av Midtvesten før de hvite tok landet fra dem. På veggene møtes man av gamle sorthvite bilder i stort format som viser representanter for stammene i området. Arapaho, shoshoni, apache, ute, kiowa, navaho, cheyenne, you name them. Vakre bilder av barn, kvinner, krigere og gamle, samtidig som man hører urfolkssang i bakgrunnen.
Om byggingen av en flyplass med urfolksdesign er et resultat av en erkjennelse av at det er utøvd urett mot landes urfolk, har jeg ikke tanker om. Heller ikke om det er et oppgjør for at flyplassen angivelig ble bygget på en indiansk gravplass. På veg fra bagasjebåndet til passkontrollen passeres en nyhetsmonitor som viser urfolksforkjempere som demonstrerer utenfor guvernørens kontor i North Dakota samtidig som Obama lover å legge om den omstridte "sorte slange", oljerørgata som har samlet tusenvis på Standing Rock i samme delstat i støtte for lakotastammens kamp for rent drikkevann. Og om fire dager er det presidentvalg. Ja, det blir et spennende semester i USA.
I det familien på fire passerer passkontrolløren som raskt går gjennom våre J-visa som gir rett til forskeropphold og vi fortsetter ut til Denver, tenker jeg at luftfartsverket, bystyrene og andre byggherrer i Nord-Norge gjerne kunne hatt den samme tilnærmingen til byggingen av monumentale bygg som den bystyret i Denver har hatt. Å hedre Norges urfolk arkitektonisk bør ikke være forbeholdt de som bygget sametingsbygget, tingrettsbygget i Tana og et par museer i Nord-Norge.