Bioingeniørene trenger skikkelige rutiner for debrifing etter utfordrende hendelser på jobb | Bioingeniøren
Bioingeniørene trenger skikkelige rutiner for debrifing etter utfordrende hendelser på jobb
Det snakkes lite om hendelsene etter at man som prøvetaker har følt seg lammet, skjelven, kvalm eller redd, mener Kristin Sørby. Illustrasjonsfoto: iStockphoto
Av Kristin Ruså Sørby, studentrepresentant i BFIs rådgivende utvalg for utdanning (RUFUT)
Vi bioingeniører oppholder oss mye på laboratoriet med våre maskiner, kjemikalier og pipetter. Men mange av oss er også ute blant pasientene og tar blodprøver. Vi møter mange ulike mennesker - og tro det eller ei: Som prøvetakere har også bioingeniører en psykisk helse som kan settes under press.
Det kan handle om en spent kvinne som kommer inn i prøvetakingsenheten for å ta en blodprøve for måling av humant choriongonadotropin (HCG), eller en mann med psykose som er så utfordrende at politiet må kontaktes. Som oftest går prøvetakingen greit, men det snakkes lite om hendelsene etter at man som prøvetaker har følt seg lammet, skjelven, kvalm eller redd. Dette har skjedd meg, og jeg visste ikke hvor jeg skulle henvende meg - eller til hvem?
Jeg har inntrykk av at det ved sengepostene og akuttmottaket er rutiner for å ivareta ansatte og kolleger etter utfordrende hendelser. Men hva med bioingeniørene? Vi har ikke like mye pasientkontakt, men den lille kontakten vi har, kan være like vanskelig. Det er nesten flaut at store laboratorier med egne prøvetakere for øyeblikkelig hjelp ikke har solide systemer for debrifing etter vanskelige situasjoner.
Bioingeniører har også en psykisk helse!
Vi er profesjonelle som «bare skal inn og ta en blodprøve», men oppi det hele er vi også mennesker. Vi har alle vår bagasje med styrker og svakheter som må ivaretas dersom vi ønsker å også holde bioingeniørene i arbeid. Det er klart at hvis man gruer seg til å gå på jobb som prøvetaker, fordi man i forrige uke ble slått av en sint pasient, blir sykefraværet deretter.