Paris: En kjærlighetshistorie – Filmmagasinet
Etter den revisjonistiske westernfilmen The Sisters Brothers vender veteranregissør Jacques Audiard tilbake til hjemlandet Frankrike, der han tidligere har laget filmer som Mitt hjertes tapte slag, Profeten, Rust og bein og Dheepan. Denne gangen nærmere bestemt til hovedstadens 13. distrikt, som har gitt filmen både sin originaltittel Les Olympiades og den internasjonale tittelen Paris, 13th District. Men der disse – samt at filmen er skutt i svart/hvitt – nok kan gi forventning om en hardtslående sosiopolitisk skildring av en belastet bydel i tråd med den moderne klassikeren Hatet, gir det om enn noe generiske norske døpenavnet Paris: En kjærlighetshistorie en riktigere pekepinn.
Filmen forteller imidlertid ikke én, men to parallelle historier som etter hvert flettes sammen, begge rotfestet i behørig nevnte bydel. Vi introduseres først for franskkinesiske Émilie (Lucie Zhang) og hennes ferske leieboer, den unge læreren Camille (Makita Samba). De to innleder straks et uforpliktende seksuelt forhold, som ikke nødvendigvis forblir like ukomplisert etter at han avslutter det til fordel for en kollega. Litt senere handler det om studenten Nora (Noémie Merlant fra Portrett av en kvinne i flammer), og konsekvensene det får for henne å feilaktig bli tatt for å være en webcam-jente av den lettkledde sorten (spilt av Jehnny Beth fra bandet Savages).
Slik åpningsbildene av distriktets bebyggelse setter en nesten hypermoderne tone for filmen, som dessuten akkompagneres av mye heftig elektronisk musikk underveis, dreier det seg om to utpreget moderne kjærlighetshistorier. De er heller ikke kun historier om kjærlighet, men også om sex, i den grad de to ikke alltid er ment å ha så mye med hverandre å gjøre. Paris: En kjærlighetshistorie er en forførende og medrivende storbysymfoni, full av vital energi og i presis takt med tiden – noe som ikke er mindre imponerende med tanke på at regissøren selv snart fyller 70.