Rotløs voksen - Dagbladet
BEGAVET HISTORIEFORTELLER: Ingar Helge Gimle får brukt sine evner som historieforteller i «Hei... Jeg trenger litt hjelp her, jeg...». Foto: Bjørn Langsem, DagbladetVis mer
Rotløs voksen
Ingar Helge Gimle har historiefortellerens evne til å trekke publikum inn og å vriste ut av dem den reaksjon han vil ha.
27. mars 2014 kl. 22.54
Ingar Helge Gimle gir sin indre kritiker fritt spillerom. Han utleverer store og små dumheter, store og små nederlag, utilstrekkelighet og usikkerhet.
Han manipulerer sitt publikums medynksmuskler, i nesten provoserende stor grad.
Og likevel kan «Hei... Jeg trenger litt hjelp her, jeg...» sees som langt mer motiverende enn de fleste motivasjonsmotiverte monologer.
Sannhetsgehalten? Den er underordnet. Om Ingar Helge Gimle forteller sannheter, eller om han utbroderer, overdriver eller regelrett dikter framstår som helt uvesentlig.
Han har uansett evnen til å engasjere sitt publikum i det han forteller om.
Om den «Ingar Helge» han viser oss er den samme Ingar Helge som han selv og hans nærmeste kjenner igjen gjør ikke forestillingen mer eller mindre relevant for de mennesker den er relevant for.
Overgangene mellom de ubetenksomme, spontane og dårlige valgene, og angerens selvbebreidelse er kjappe og gjenkjennelige.
Ingar Helge Gimle viser seg bevisst den trygghet som ligger i roller og masker.
Skuespillerens roller og masker bruker han i formidlingen, han drar nytte av imitasjonsevnene, når han illustrerer anekdoter, han anvender nyansene i stemmen, når han vil at vi skal forstå hvor historiene vil ende før han har kommet til det punktet i historien at de faktisk ender, han posisjonerer blikket som markør for nærvær, i signalisering av engasjement eller skuffelse.
Privatpersonens roller og masker kaster han tilsynelatende fra seg. Alt er naturligvis kalkulert, nøye planlagt av Gimle selv og av Petter Næss, men det virker oppriktig, utleverende inntil det pinefulle.
I tematikken finnes jo så mye sårhet. I det ligger også renselsen. For sårheten, om ikke årsakene til den, er allmenn, og i det allmenne finnes et fellesskap. Dette fellesskapet er «Hei...» en vei til.
Sluttordene faller brått. De er på en og samme tid overraskende og den eneste naturlige konklusjonen.