Allmänt lallandeSkapad av Rebecca 08 aug, 2009 14:32
JOHN HUGHES - mannen som definierade min tonårstid
we accept the fact that we had to sacrifice a whole Saturday in detention for whatever it was we did wrong. But we think you're crazy to make an essay telling you who we think we are. You see us as you want to see us... In the simplest terms, in the most convenient definitions. But what we found out is that each one of us is a brain...
Först reagerade jag inte alls. Jaha, John Hughes är död. Ännu en kändis som trillat av pinn på senaste tiden. Men sen kickade minnet in. John Hughes - lät inte det väldigt, väldigt bekant på något vis? Och det var det förstås. Han är väl representerad i min lilla och något mediokra DVD-samling, som till största del består av rea-filmer. Filmer jag skulle rädda vid en brand är, förutom de absolut givna Borta med Vinden, Star Wars-triologin, Battlestar Gallactica, Jane Austen-filmatiseringarna.... Äsch, vem försöker jag lura - jag skulle rädda alla filmer! Poängen är ändock att vissa John Hughes-filmer har en given och klar plats i min filmhylla.
Han var en produktiv man och mycket av det han har gjort ger jag inte ens två ruttna lingon för. Maid in Manhattan har säkert sin publik bestående av hjärndöda kvinnor som sitter hemma och väntar på Mr Right. Ensam Hemma var lustig förstås men den kändes knappast som en film som förändrade världen för någon mer än Macaulay Culkin och det var inte inte direkt till det bättre. Beethoven, någon?
Tillsammans med filmer som Flashdance, Fame, St. Elmo's Fire och The Outsiders så var John Hughes tonårsfilmer de jag såg och som jag identifierade mig med, som jag ville vara en del av, som jag dagdrömde om... Även om jag växte upp i en liten småstad så kunde jag ändå identifiera mig med karaktärerna. Det fanns en känsla av att just så här var det oavsett om de bodde i USA och jag i Sverige. Hade jag träffat och pratat med Claire Standish, Allison Reynolds eller Sloane Peterson så är jag säker på att vi hade förstått varandra rakt av. Samantha Baker var jag i ett nötskal, Andie Walsh var min hjältinna och Watts... jag ville bara vara henne!
Vad som gör hans tidiga filmer så bra vet jag inte. Det kan förstås bero på att jag var i en ung och mycket påverkbar ålder när jag först såg dem, men eftersom jag inte är ensam om att gilla dem så torde de har ett högre värde. De är inga mästerverk i klass med Citizen Kane eller Casablanca eller Himmel över Berlin. Ändå har hans filmer lämnat outplånliga spår i mig, och många andra.
Är det hans starka fokus på ungdomarna i filmerna? Vuxenvärlden har en nästan statistisk roll och de vuxna i filmerna har mest karaktär av "frånvarande". De träder in från höger och levererar lite repliker när någon behöver en åthutning eller stärkande råd och sedan är det exit stage left. Därmed skapas en värld där tonåringen är mallen och det som allting utgår ifrån vilket gör att filmerna känns autentiska och trovärdiga. Det vuxna von Oben-perspektivet saknas och filmerna känns som om ett samtal mellan jämlikar.
Visst är de aningens moraliserande och pekar på hur man ska handla för att handla "rätt", men aldrig utifrån ett vuxenperspektiv utan ständigt utifrån ett tonårsperspektiv. Det är inte föräldrarnas kodex som gäller utan heder och ära definieras utifrån tonåringarna själva, vilket ökade känslan av samhörighet.
Visst är de aningens för sockersöta och de slutade i princip alltid lyckligt, eller vad man skulle kunna kalla för lyckligt om än inte helt traditionellt, men det ingav något som är en enorm bristvara hos många tonåringar - en känslan av hopp. Till skillnad från flertalet kvinnliga våp i senares tiders filmer (Pretty Woman, Maid in Manhattan, She's All That etc) som behöver en räddande prins så är karaktärerna i Hughes filmer starka. De bär alla på en inre kraft och även om de haltar sig fram med stukad självkänsla, känslomässiga sår och ärr så finns ändå styrkan där bakom som får dem att härda ut, stå på sig och komma ut som segrare på andra sidan. Det är inte alltid superlyckliga slut, men vi vet alla att det kommer gå bra och att Allison, Claire eller Andie kommer klara sig.
Hade Hughes gjort en annan typ av film mer riktad till en äldre publik men med samma fingertoppskänlsa för nyanser och språket och med samma insikter om sin publiks liv och känsloläge hade han antagligen varit en av de riktigt stora. Nu kanske han själv föredrog att göra fåniga komedier, men personligen tycker jag att det var synd på en sån talang att han hans senare filmer mest var av typen Visitörerna, Flubber, Mirakelet på 34de gatan och Maid in Manhattan. (Ett päron till farsa-filmerna och Curly Sue undanräknade.)
Sixteens Candles
[Som jag redan sagt - Samantha Baker var jag... 15 år, känner sig bortglömd av sin familj på sin 16-årsdag. Kär i skolans snyggaste kille och uppvaktad av den nördigaste. Livet i ett nötskal.]
[Oh, man! Den var underbar. De olika karaktärerna i biblioteket och hur de tvingas komma överens. Snobbiga Claire, introverta Allison, farligt snygge Andrew. Bakom fasaden är vi alla rätt lika ändå.]
[En stark och självständig ung kvinnas kamp för rätten att vara den hon är och inget annat, trots lockande erbjudanden från populära håll.]
[Inte så soul seeking, men ändå tonårsrelationer och om att ta reda på vem man faktiskt är någonstans. Tre ungdomar skolakar från skolan och under dagen de upplever hysteriska äventyr så upptäcker de också en del om sig själv. Väldigt rolig... då...]
[Watts... så cool hon var. Och bli kär i sin bästa kompis så där hopplöst. Och han som blir kär i skolans snyggaste tjej som är ihop med någon tuffing och vilka komplikationer! Och återigen - vem är man och är vi verkligen så olika under ytan egentligen?]
[Lite äldre och lite allvarligare. Nästa naturliga steg från high schoolfilmerna, men med samma dilemma - omgivnngens förväntningar, egna fördomar och sökandet efter vem man är i den här världen.]