Salmijårvi ligger i dag på russisk side av Pasvikelva, men tilhørte Finland fram til slutten av oktober 1944. Før 1. verdenskrig hadde dette området lenge vært under russisk herredømme, men det bodde mange finner der. Min mor var født der, og hun gikk på russisk folkeskole hvor hun lærte både språket og russiske folkedanser. Vi hadde mye familie der, og nærmeste nabo til min morfar var ei som vi kalte "Russeenka" Hun mistet mannen sin i "Broderkrigen" som finnene kalte krigen mellom rødegardistene og hvitegardistene etter 1. verdenskrig. Hun satt igjen med fem sønner og en datter. En av sønnene hennes fait i Vinterkrigen i 1939. Vinterkrigen tok slutt i mars 1940, men allerede 22. juni 1941 gikk Tyskland sammen med Finland til krig mot Sovjet, og i den krigen mistet hun tre sønner til. Hun satt igjen med en sønn som hette Boris Ministinoff. Han fylte 17 år i 1944.
En gang vinteren 1944 kom Boris på ski over elva for å besøke oss. Det var kommet en del nysnø, og jeg var på tur ut i skogen for å se til rypesnarene, Boris ville være med, for han drev også med snarefangst. Seiv om han var ca. fem år eldre enn meg, så følte jeg at vi var kompiser. Det var tre ryper i snarene. Vi måtte løfte opp alle risgjerdene og sette opp snarene på nytt på grunn av all snøen. Han syntes det var interessant at jeg brukte u-bekke skomakertråd til snarene, seiv brukte han alltid messing eller koppertråd. Jeg hadde også brukt messingtråd tidligere, men vi ble enige om at skomakertråd fungerte best.
Jeg hadde et par gamle furuski som tuppene hadde flatet ut på. Det mente han at det gikk an å gjøre noe med. Han lagde en mal av en krokete bjørk og satte skituppene i kokende vann. Slik fikk vi bøy på tuppene. Etterpå tente vi bål og brente inn tjære, og så skulle de stå i spenn over natta. Resultatet ble meget bra, og jeg ble glad.
Våren 1944 ble Boris innkalt i militæret, for han hadde fylt 17 år. (De finske soldatene ble stadig yngre). Etter en kort rekruttskole ble han sendt til fronten. Tre uker senere kom han tilbake i en likpose. Mine foreldre måtte i begravelsen, og jeg ville være med.
sammenhenger, men jeg hadde mange gode argumenter og fikk trua meg med.
Vi rodde med båt over til Salmijårvi.
fram, var det mange mennesker der. Det var gamle gubber og mange kvinner, pluss to finske soldater i uniform. Kanskje hadde de fått permisjon? Tre gamle gubber kom med kista på en tralle som var lagd av to sykkelhjul. "Russeenka" og hennes datter sto ved grava som to støtter. Dattera var blek, tynn og tyntkledd, og det kom ikke en eneste tåre fra henne under seremonien. Hun hadde kanskje ikke flere tårer igjen. Hun hadde mistet sin far og alle sine fem brødre, og vi visste at hun var veldig glad i lillebroren sin. Mora ville gjerne se liket av sin sønn, men presten sa at han var så skamfert at det fikk hun ikke lov til. Mora var fortvilet, for en nabo av henne som het Alexander Gombola hadde mistet tre sønner. Men en av disse viste seg ikke å være han sønn da de åpnet kista. Kista ble derfor sendt tilbake igjen, og hans sønn ble meldt savnet. (Jeg husker godt han Gombola, for han var født den 8.8.1888)
Mora hadde fått beskjed om at sønnen var ved Litza fronten , mens likposen kom fra Salla som ligger 400 km lenger syd i Finland. Mora la seg over kista, og kroppen vridde seg av fortvilelse. Det kom noen lyder som jeg ikke kan beskrive - og heller ikke glemme.
Tre uker senere bie det tvangsevakuering, og all bebyggelse på finsk side av Pasvikelva ble brent. Jeg har fått bekreftet av et søskenbarn av meg, Virpi Karvonen, som bor i Lahti, at dattera til "Russeenka" fremdeles lever og bor i en by i Syd-Finland.