Ina (28) hadde nesten gitt opp håpet - så møtte hun Trygve
VEIEN TILBAKE: Ina Rangønes Libak er ny AUF-leder. Foto: TV 2
opplevde marerittet for sju år siden:
Ina Rangønes Libak (28) ble skutt fire ganger på Utøya. Nå takker hun en professor i landbruk for å ha gitt henne håpet tilbake.
– Plutselig møtte jeg et av de menneskene som skulle si noe av det som ga mest mening etter 22. juli, på det faget som jeg egentlig ikke skulle ta.
– Det var... ja, hva er oddsen? spør Ina.
I «Vårt lille land» forteller den nye AUF-lederen for første gang om hvordan den nå pensjonerte landbruksprofessoren Trygve Berg hjalp henne med å få håpet tilbake.
Se programmet på TV 2 Sumo nå.
Etter at hun på mirakuløst overlevde etter å ha blitt skutt fire ganger på Utøya hadde hun store vanskeligheter med å se veien videre.
– Det å bli skutt det føltes så utrolig stort, og særlig å bli skutt så mange ganger, forteller Ina.
HÅP: Ina syns det var vanskelig å finne håpet om at livet kunne bli bra igjen etter å ha blitt skutt fire ganger. Foto: Frank Melhus.
– Det jeg trengte aller mest da, var et slags håp om at dette også kunne gå bra. Så jeg er veldig glad for at han ga meg den gaven det egentlig var å si de tingene.
Noe å mestre
Når Ina beskriver sitt møte med politikk og AUF som 16-åring høres det ut som om hun fant seg selv.
– Jeg tror alle som er unge leter jo litt etter hvem man skal være og hva som gir mening, hva skal liksom gi mening til sitt liv. Jeg følte at da jeg fant politikk så fant jeg noe som jeg kunne mestre, sier Ina.
Første gang hun var på sommerleir på Utøya var i 2008.
– Jeg visste ikke at det fantes et sted, man kunne komme på en øy hver sommer der du møtte masse folk som trodde på det samme, som du kunne snakke med om det samme, hvor du fikk muligheten til å si det du mente - og bli hørt. Jeg syns det var litt magisk egentlig, sier hun.
LEDER: Ina ble valgt til leder for AUF sist helg. Foto: Odd Sprakehaug
Denne magiske følelsen hadde hun helt fram til 21. juli 2011
Den fineste dagen av dem alle på Utøya. Hun husker det fine været. Den gode stemningen. Og latteren.
– Jeg husker 21. juli som det fineste minnet jeg har hatt på Utøya, sikkert fordi det var den kvelden før alt endret seg, alt ble annerledes, sier hun.
Ina var på kjøkkenet og lagde mat da de begynte å høre smell utenfor.
– Jeg sto alene inne i rommet der vi tok oppvasken, så jeg fikk egentlig bare med meg at folk sprang nedover gangen. Da bestemte jeg meg for å løpe etter lyden for å se hva som skjer.
De hører flere og flere smell utenfor.
– Da begynte det å gå opp for oss at det her er skudd, det kom veldig nært. Og da blir det jo en sånn panikkstemning i rommet så noen løper ut, noen blir, alle velger ulike ting.
– Jeg gjemmer meg sammen med noen andre bak pianoet og et bord som sto inne i Lillesalen. Vi hører masse høye smell, men jeg skjønte ikke at han var inne i rommet da, jeg trodde han stod på utsiden og skjøt igjennom vinduet. Jeg skjønte ikke før i ettertid at han stod lent over pianoet og skjøt rett ned på oss.
Ina blir truffet av fire skudd.
– Jeg ble skutt i hendene først for jeg holder de foran ansiktet. Da tenkte jeg at dette kunne gå, dette kan jeg overleve. Så ble jeg skutt i kjeven og da tenkte jeg at dette er mye verre. Så ble jeg skutt i brystet.
Utrolig nok klarer Ina likevel å løpe ut.
– Mens jeg løper ut så merker jeg det kommer blod overalt og jeg har ingen hender som fungerer så jeg får ikke stoppet blodet på noen måte. Da tenker jeg at: «Nå dør jeg, sånn er det å dø.»
MINNESMERKE: De som mistet livet på Utøya er hedret med et minnesmerke. Foto: Frank Melhus: TV 2
– Redd dere selv
Hun ramler sammen på plassen utenfor, men blir funnet av en gruppe AUF-ere som bærer henne inn i skjul i skogen.
– Det første jeg sier er at de må gå og redde seg selv. Jeg var så sikker på at jeg kom til å dø, og tenkte det var veldig dumt hvis de ble. Jeg håpet jo at de skulle bli, men jeg følte at jeg måtte si det for jeg tenkte det var veldig farlig for dem hvis de ble. Men da sa de: «Vi blir her sammen med deg, ingen skal gå fra hverandre.»
– Da husker jeg at jeg var veldig lettet fordi da tenkte jeg at jeg slapp å være alene når jeg blødde ihjel, jeg slapp å dø alene da. Jeg tenkte at det var mye bedre å dø sammen med noen andre enn å gjøre det alene.
Verden er helt annerledes
Mens hun ligger der og er sikker på at hun skal dø blir hun liggende å se på et blad.
– Jeg ligger og ser rett opp, også er det et blad der oppe med en dråpe. Da tenker jeg at det er veldig rart at vi hører skudd overalt, og verden er helt annerledes. Det er ingenting som er sånn det skal være i det hele tatt, jeg er skutt mange steder, men allikevel er det bladet helt likt som det har vært tidligere i dag. Og etter jeg er død, så kommer det bladet til å være der med de dråpene da.
Men Ina overlever. Hun blir på Ullevaal sykehus i lang tid og gjennomgår flere operasjoner. Hun sørger over alle vennene hun har mistet, og har vanskelig for å se for seg hvordan hennes liv skal bli videre.
– Jeg trodde det kom til å gå bra med skadene og sånn, men jeg følte at det å skulle leve videre med den opplevelsen av å bli skutt.. det føltes veldig, veldig uoverkommelig å skulle leve videre med, forteller Ina.
Stenger historien inne
Hun holder tankene for seg selv og forteller ikke om hendelsen i detalj til noen.
TAUS: Ina holdt den usminkede historien fra Utøya for seg selv. Foto: Frank Melhus.
– Når folk spurte så fortalte jeg en veldig sånn, en veldig sminket versjon, veldig overfladisk. Jeg følte at jeg måtte si mye riktige ting for å gi de rundt meg tro på verden da. «Ja, vi har møtt det med samhold» og slike ting.
– Jeg var opptatt av å bli noe annet enn den hendelsen.
Hun møter flere psykologer og psykiatere uten at de klarer helt klarer å gi henne håpet tilbake.
– Det var helt greit og jeg tror jeg hadde behov for den hjelpen, samtidig så opplevde jeg at det jeg trengte aller mest da, et slags håp om at dette også kunne gå bra, det var kanskje det de slet mest med å gi meg. Det at folk som ikke har opplevd noe som ligner i det hele tatt sier at det kommer til å gå bra, det føles ikke helt ekte når du står oppi det på den måten.
– Jeg var redd for at jeg skulle bli i en sånn situasjon at det var dette som skulle være meg resten av livet. At jeg ikke skulle klare å le igjen. At jeg ikke skulle klare å gi omsorg til andre igjen siden det bare var jeg som trengte omsorg. At jeg ikke skulle klare å studere igjen. At jeg ikke skulle klare å jobbe igjen. At jeg ikke skulle klare å bidra. At den hendelsen skulle bare være hele meg.
Det er nå denne historien tar en uventet vending. Ina flytter til Ås og vil forsøke å studere ved universitetet der. Helt tilfeldig havner hun på et landbruksfag. Det er her hun skal møte mannen som skal komme til å bety mer for henne enn hun kunne drømt om.
TILFELDIG: Et tilfeldig studium ved Universitetet på ÅS skulle bli vendepunktet for Ina. Foto: Frank Melhus/TV 2
– Jeg vet ikke helt hvordan det skjedde egentlig, men det begynte med at jeg skulle spørre om jeg kunne få muntlig i stedet for skriftlig eksamen fordi hendene mine var så skadd.
Landbruksprofessor Trygve Berg husker også godt møtet med Ina, og øyeblikket da hun fortalte at hun var en av de overlevende fra Utøya.
– Det går ikke an å gå igjennom noe sånt uten å måtte gå igjennom vanskelige perioder. At det er tungt, at det er krevende, det visste jeg jo. Uten å kjenne henne visste jeg at det er ikke lett, forteller Trygve.
– Så da får jeg den innskytelsen at jeg må fortelle henne at jeg har vært igjennom noe av det samme ....
LANDBRUKSPROFESSOR: Trygve Berg møtte Ina da hun begynte å studere på Ås. Foto: Frank Melhus.
– Da sa han plutselig til meg: «Jeg har blitt skutt jeg og» …., sier Ina.
Hun mister nesten ordene når hun skal fortelle om episoden.
– Det var sånn.. altså jeg ble så glad over at noen som jeg oppfattet som en som hadde, var engasjert i landbruk og som ga masse til andre og som var på jobb og gjorde alle de tingene at han hadde opplevd å bli skutt og at det hadde gått bra.
Trygve jobbet på et landbruksprosjekt i Sør-Sudan den gangen. Sammen med flere kolleger var han på vei til en utestasjon langt fra folk da de ble angrepet av landeveisrøvere.
– Det hoppet frem en mann i veien med gevær og siktet på oss, og jeg tenkte: «skyter han nå så treffer han meg», sier han.
Trygve blir skutt i armen og ligger blødende på bakken i flere timer i solsteken med gribber sirklende over han før hjelpen kommer.
– Det var ikke sånn at jeg var glad for at han var blitt skutt, men den opplevelsen var så god for meg. Det å møte som var eldre og tryggere som det hadde skjedd med. Han fortalte om det som hadde skjedd og at han etter det hadde hatt det veldig vondt og vært redd, alle de tingene som jeg hadde følt på og fortsatt følte på, forteller Ina.
Under påskudd av stadig stigende interesse for landbruk blir Ina en hyppig gjest på Trygves kontor utover i semesteret. Det ble så mange besøk der at venninnene hennes begynte å lure.
– Jeg ble liksom en sånn gutt som går til helsesøster og sier sånn at man har skadet fingeren liksom, men egentlig har du vondt inne i deg. Det var liksom sånn at jeg fant på nye unnskyldninger til å snakke med han om ting som handlet om faget da, men egentlig ville jeg snakke om hvordan jeg hadde det og hvordan jeg følte det, smiler Ina.
– Også fortalte han litt hvordan han hadde gjort det.
Trygve lyttet på Ina og delte sine erfaringer fra Afrika. Hans afrikanske venner hadde nærmest tvunget han til å fortelle om den dramatiske hendelsen, igjen og igjen.
– De kom og skulle høre hele historien, og jeg fortalte historien, om igjen og om igjen. Jeg tvang meg selv til å gjøre det, forteller Trygve.
– Og etterhvert som jeg fortalte det så mistet historien sin kraft til å skremme, og til slutt var historien helt ufarlig inni meg, det var bare et minne, et viktig minne jeg ikke skal glemme, men jeg skal ikke la det forstyrre roen, sinnsroen og freden.
Ina husker veldig godt hva Trygve sa den gangen:
– Da sa han: «I dag så er det ikke sånn at jeg er redd. Det er ikke sånn at jeg tenker på det som skjedde med meg hver dag. Det er som et minne jeg har som er bak der som jeg kan ta frem og tenke på, men det er ikke sånn at det preger livet mitt hver dag. Og en dag så kommer du også til å ha det sånn».
Aldri sagt det til han
– Jeg har egentlig aldri sagt det til han i ettertid så jeg tror egentlig ikke han vet hvor mye det betydde, men for meg var det bare en sånn setning som jeg bare tenkte at det her må jeg ha med meg og vite at det kan komme til å skje med meg også, sier Ina.
Etter dette bestemte hun seg for å gjøre som Trygve – snakke om det hun hadde opplevd.
– Etter jeg hadde blitt vant til å snakke med Trygve om det så følte jeg at det ble litt lettere å gjøre det han hadde gjort da, jeg begynte å øve meg på det jeg hadde opplevd jeg også, forteller hun.
MØTE: Ina og Trygve møttes igjen for første gang på mange år. Foto: Frank Melhus
– Det var som Trygve sa også at jo flere ganger jeg fortalte det jo lettere ble det å si hva som hadde skjedd, og mer ble det en ting som jeg hadde opplevd men som var et kapittel og ikke hele livet da.
«Vårt lille land» var med da Ina traff igjen Trygve for å fortelle han hvor viktig møtet med han hadde vært for henne.