Forargelsen. Vil Christian Lemmerz bare forarge, eller er det pinagtige i hans kunst, at han som et nødråb udstiller det, vi så effektivt søger at fortrænge, spørger Carsten Jensen.
Jeg vil gerne indlede denne tale i anledning af ARoS' store særudstilling af Christian Lemmerz' værker med at være pinlig. Jeg synes egentlig, det er på sin plads. Faktisk synes jeg, at det er helt i overensstemmelse med udstillingen og dens formål. Let's face it: Lemmerz er pinlig, a pain in the arse, pinagtig, og jeg iler med at tilføje, at jeg mener ordet i begge dets betydninger: en person, der får det til at krympe i en, og en person, der bærer rundt på en stor smerte og uforsonligt giver den videre.
Det er af grunde, som jeg ikke helt kan gennemskue, blevet min lod at være Christian Lemmerz' talsmand her på jorden, i hvert fald når han trækker i søndagstøjet sådan rent udstillingsmæssigt og kommer ud af galleriernes snævre cirkler og træder frem på nationalscenen: Statens Museum for Kunst og nu ARoS. Så er det mig, der holder skål- og bordtalerne, ikke en kyndig kunsthistoriker, men en ukyndig ven, der oven i købet ikke altid ved, hvad han skal sige, når han stilles over for nye værker, men forbliver forlegent tavst, fordi han er pinligt berørt, ja, ligefrem i stor pine, mens hans indre organer krymper og rasler rundt inden i ham med en lyd som af tørrede ærter.
Jeg sad i sommervarmen tre dage i træk og interviewede til ARoS' katalog Christian Lemmerz i skyggen af et gammelt egetræ et sted i Sydfrankrig. Du sagde mange ting, som ikke er kommet med i den trykte tekst, men du sagde også en ting, som skulle have været med, men nu er taget ud af grunde, som jeg godt kan spekulere over, men dog ikke højt.
»Jeg har engang formet et foster ud af mit eget lort. Da det nu er en retrospektiv udstilling, kommer jeg til at gå på toilettet igen. Denne gang har jeg dog tænkt mig en variation, en lille detalje. Jeg giver fostret et par øjne, som består af to afføringspiller. Jeg har fundet en virkelig pæn farve. Pink.«
Jeg husker godt, da du første gange udstillede dit hjemmegjorte foster. Det var på et lille galleri i Blågårdsgade, og jeg troede ikke på din beskrivelse af det anvendte materiale, så jeg løftede diskret, da ingen så det, på glasmontren. Mine næsebor belærte mig med det samme om, at du havde talt sandt, og jeg satte hurtigt montren på plads.
Jeg var pinligt berørt. Jeg var meget pinligt berørt. Jeg var også bekymret. For dig og din kunst, og hvor du var på vej hen. Efter min mening et sted, der passede meget godt til galleriets diminutive dimensioner.
Nu står vi et meget stort sted. Du har det smukkeste museum i Danmark til din rådighed. Og i de store rum er der ikke blevet plads til dit lille foster, som du ellers havde lovet at genskabe med kærlig omhu. Måske ville den rette stemning ikke indfinde sig. Du havde problemer med fordøjelsen. Måske er der andre grunde. For det er jo ikke sådan, at udstillingen ikke er rig på pinligheder. Det er den.
Der er en pave, der foretager sig unævnelige ting med resterne af et lig, bortset fra at unævnelige ting i din verden altid er skildret med stor anatomisk præcision. Der er en nøgen Jesus, der som en anden Judas har hængt sig i stedet for at lade sig sømme op på et kors. Der er den britiske kunstkonge Charles Saatchis overskårne penis på bunden af en tilsølet pissoir-kumme. Det hele samler sig til et selvportræt af Christian Lemmerz og hans usømmelige omgang med verden.
Du kalder dig i interviewet en offentlig kunstner og siger selv, at du foretrækker museer frem for gallerier til at udstille, for på museet er der en chance for at konfrontere andre end blaserte kunstkendere. Men hvad vil det sige at ville i kontakt med offentligheden, og hvad er forskellen på det offentlige og det folkelige? Den moderne kunstner synes jo at have en prædestineret rolle, når han udstiller sig og sin kunst offentligt, provokationens tomme gestus, der fremkalder den folkelig forargelses lige så rutinerede refleks, et slapstick-par i en efterhånden temmelig velkendt og træt, gammel vaudeville, der misforstået kalder sig selv eksperiment og avantgarde.
Jeg sagde engang for mange år siden om en af dine kolleger, at hvis man vil forarge, kan man altid tage til Norge. Der er altid en eller anden provins, hvor selv avantgardens ældste taskenspillertricks virker. Er det derfor, du har valgt Danmark som dit andet fædreland, en politisk tilbagestående udørk, der i disse år har overhalet selv Albanien i en ellers knivskarp konkurrence om at blive Europas ufortrødne landsbyidiot nummer et: Fordi vi er så nemme?
Vil du blot forarge? Eller er du i virkeligheden selv forarget, vel at mærke ikke i nogen som helst konventionel forstand, altså på din syge mosters vegne, men i en anden dybere, ikke blot mere omfattende, men næsten lammende forstand, over et tab, et fravær, og er det derfor, du kan virke så pinlig i din kunst, fordi du stiller os over for en forargelse på tilværelsens vegne så uoverkommelig, at vi må fortrænge den, fordi det nødråb, der udgår fra den, ville sprænge vore trommehinder?
Vi kender begge to lidt til filosoffen Slavoj Zizek. Det var faktisk dig, der introducerede ham for mig, og vi læser og diskuterer ham begge to af og til. Du, der har skyggebokset med tysk filosofis svar på Mike Tyson, Martin Heidegger, siden du var fjorten, tygger dig igennem ham med filosofisk grundighed, mens jeg, der har brug for ustandseligt at blive underholdt, springer over alle de passager, der begynder med »som den store franske tænker Jaques Lacan påpegede« eller »som Hegel korrekt analyserede«. I Zizeks sidste bog Living in the end times står der noget, der straks fik mig til at tænke på dig. Det er måske på tide, skriver Zizek, at vi begynder at respektere, snarere end at afvise de lavere klassers forargelse over avantgardens provokationer.
Zizek bruger Andres Serranos Piss Christ som et eksempel, et fotografi, der viser et krucifiks nedsænket i urin. Serrano blev angrebet i den amerikanske kongres og forsvaret af liberale kunsthistorikere. En af dem skrev, at alt, hvad Serrano ville, blot var at udstille vore hæmninger over for kroppen, dens funktioner og væsker, og i virkeligheden er urinen et symbol på renselse.
Hvad nu skriver Zizek ironisk, hvis jeg producerede en video, hvor man ser mig skide, lorten, der i nærbillede forlader min opspilede anus, det tåbelige udtryk af tilfredshed, der breder sig over mit ansigt, og så bagefter udstiller det som et kunstværk, der skal gøre op med vore hæmninger, alt imens jeg hævder, at videoen hylder den renselse, der symboliseres i lorten, der forlader min krop. Jo, avantgarde og kunstkritik kan i forening godt udgøre en fornyende del af den almindelige humbug- industri.
Det etiske grundlag for vort samfund er forsvundet, mener Zizek, og vi kan ikke genskabe det. Men i dets fravær kan vi det mindste holde på formerne og indse, at den pseudosang, avantgarden synger om provokation og overskridelse, for længst er sunget færdig i et hedonistisk forbrugersamfund, der hylder excessen som det egentlige i det menneskelige.
Lad os gå ind i udstillingshallerne og se på Christian Lemmerz' værker. Jeg tror, vi vil gøre en forbløffende opdagelse: Lemmerz holder på formerne. Han gør det i form af marmoret, som en neo-neo-klassicistisk Thorvaldsen, der i marmorets på en gang kolde og varme materiale skildrer ikke harmonien og idealet, men deres sammenbrud i vold, lemlæstelse og meningsløs død. Det er skønheden selv, der i denne sammenhæng bliver skandaløs. En på en gang skærende, protesterende og alligevel elegisk sørgesang lyder der fra disse skulpturer, selv der, hvor brugen af andre typer materialer, der kan illudere en helt anderledes brutal realisme tages i anvendelse.
Jo, skulpturen af den kopulerende, nekrofile pave er skandaløs, men det er den katolske kirke, der er skandalen. Jo, den hængte Kristus er skandaløs, men det er måske døden selv, dette nøgne forsvarsløse menneske, der er skandalen. Det er måske kirkens brug af korssymbolikken, et torturredskab, der er helliggjort, som er skandalen, mens din Kristus er menneskelig, kun alt for menneskelig, henrettet som en forbryder, korset erstattet med løkken, en drabsmetode, der unddrager sig enhver symbolik, andet end den mest grumme og fornedrende. Hvilken religion ville der være kommet ud af det, hvis Jesus var blevet hængt i stedet for korsfæstet, og hvem havde vi været som mennesker i dag? Jo, vi er et helt andet sted henne end Piss Christ's fade avantgarderetorik.
Christian, dit værk er et katalog over skandaler, men ikke skandaler, du selv har skabt eller forårsaget. De var der før dig, vores kultur hviler på dem, du fandt dem, så dem og gav dem med dine hænder foruroligende form, du er en detektiv i grusomheden. Der vil være dem, der finder dig rå, men det er du ikke. Du er sårbar og blottet i en rå verden.
Din kunst er alt det, kunst skal være, når den ikke vil nøjes med ornamentets, eftersnakkeriets eller den tomme gestus på forhånd skrevne roller. Den er en kniv i hjertet, den gør ondt, men det er den smerte, der minder os om, at vi endnu er i live.