Boken Samtal med min far, Adonis är skriven av Ninar Esber, diktaren Adonis dotter, som på ett öppenhjärtigt och spontant sätt samtalar med sin far om allt mellan himmel och jord. Hon säger sig inte ha läst hans dikter men däremot hört honom läsa ur sin produktion och även ur verk av kända islamska mystiker, filosofer och poeter. Själv beundrar hon den nutida palestinske tänkaren Hisham Sharabi, som levde i USA och dog i Beirut år 2005. Hon citerar hans ord: "Först när människan slutar upp med att döda djur för att äta upp dem kan man tala om humanism."
Både Ninar och Adonis är djupt kännande och medkännande humanister, och Ninar berättar för sin far hur hon som liten intresserade sig för djur och träd. Hon försökte rädda djur när hon som elvaåring upplevde hur Beirut bombarderades. Hon fäste sig vid bilder och föremål och inte i första hand vid böcker, som hade täckt väggarna i hennes barndomshem medan bomberna föll och kulorna träffade oskyldiga människor.
Videokonst och installationer blev så småningom hennes konstnärliga uttryck, och med sin samtalsbok ger hon sig in i en ordvärld som visar hennes sökande efter en identitet som människa och konstnär. Hon skriver på franska (översättning: Carl G Liungman) och är väl informerad om nutidens konstyttringar, politiska strömningar och sociala missförhållanden. Självmordsbombare, talibaner, religiösa fördomar och sedvänjor, som till exempel i arabiska nationer inskränker kvinnornas frihet, har hon originella åsikter om. Äkta kärlek och livsglädje är vad hon efterlyser, och hon kan ses som en mycket modern människa som – liksom Adonis själv – inte tillhör någon religion men lever sig in i människans ödesmättade roll på världsscenen.
De diskuterar ingående den terroristattack som inträffade den 11 september 2001, och Adonis nämner den kände kompositören Stockhausens yttrande som väckte en mycket stor uppståndelse i media. Han säger sig förstå denne kompositör och inser att det finns två aspekter man hela tiden måste ta hänsyn till: det estetiska och det moraliska.
Poeten och konstnären, påstår Adonis i ett av sina svar, är själv sin bäste kritiker, och han säger: "Människan föds inte perfekt, hon blir sig själv i det liv som hon skapar sig." På ett annat ställe i boken framhåller han att han inte är en troende men ändå respekterar människors tro.
För honom är den monoteism som nu finns i tre världsreligioner knappast något som har fört människan framåt. Den har i stället ofta fängslat det mänskliga skapandet genom en ideologi där Gud (vem det nu är) bestämmer människans och mänsklighetens öde. Den polyteistiska tankevärld som genomsyrade exempelvis det faraonska Egypten och Tvåflodslandet födde – enligt Adonis – en rikare och mer mångdimensionell kultur än den som kom senare. Men det är klart att den nutida konstens uppror, förvandlingar och nyskapelser ger hopp om en tid där politik, religion och kommers inte misshandlar utan förvandlar och förnyar i samarbete med Moder Natur.
Adonis' grundinställning är: "Det som är viktigast för mig är att leva livet fullt ut och fortsätta att skapa för att göra livet bättre."
Poeten Adonis, som sägs ha valt sitt hedniska gudanamn mer eller mindre av en slump, inser att han blir fäst vid sådana platser som ger honom möjlighet att "blomstra", att arbeta, att göra vad han vill.
I hur stor utsträckning är detta en möjlighet för konstnärliga utövare i dagens samhälle?
Ninar och Adonis representerar två generationer som kan mötas i samförstånd och respektera varandras skilda nyskapande uttryck. Ninar är mycket kritisk när det gäller den arabiska konstvärldens efterapande av västvärldens konstformer och konstpersonligheter. Hon önskar mer genuina uttryck och hittar dem bland annat i en del filmskapelser. Och naturligtvis förstår hon att uppskatta sin fars förnyelse av den arabiskspråkiga dikten, vars musikaliska kvaliteter hon haft stark upplevelse av genom hans eget sätt att läsa.
Det är en frispråkig, engagerande och på många sätt tankeväckande debutbok som Ninar Esber åstadkommit. Kulturvärldar möts och berikar varandra. Politisk hårdhet och fanatism finns på alla kontinenter. Kulturens mjuka kvinnliga sida behövs. Det inser Ninar och även Adonis. Man kan, efter att ha läst Samtal med min far, Adonis, fråga sig: Kan det konstnärliga skapandet, om detta skapande ges en tillräckligt stor frihet, bidra till att rädda den värld som nu befinner sig i en miljökatastrofsituation och samtidigt lider av en orättvis fördelning av resurser?
I skapandets värld
Lever vi i skapandets värld eller i slaveriets? En av 1900-talets mest vidsynta, egensinniga och originella filosofer heter Nikolaj Berdjajev (1874–1948). Han tänkte för fritt och stort för att passa in i det nyetablerade sovjetiska maktväldet. Han landsförvisades 1922, och under resten av sitt liv bodde han huvudsakligen i Paris. I sin självbiografi "Vägar till självkännedom" (övers. Stefan Borg, Artos bokförlag 1994) skriver han om sin djupt kristna förankring och sin eskatologiska trosåskådning där Anden, den skapande kraften, är en huvudrollsinnehavare. Han kunde se ett visst värde i den marxistiska materialistiska världsuppfattningen. Men av den ideologiska socialism som växte fram blev det snart en diktatur där byråkratin härskade och där slaveriet på många sätt fortsatte.
Ingen går fri, inte ens Bulgakovs kollegor i författarkåren, som presterar propagandaskrifter och hoppas på bättre våningar och mera lyx. Den försynte "mästaren", som endast till en liten del kan uppfattas som författarens alter ego, har skrivit en bok om Pontius Pilatus, och denna roman hånas och utdöms av socialisttrogna kritiker.
Kristus, som bär namnen Jesjua Ha-Notsri, framställs som en människa som tror alla om gott. Det är som om ondskans makt inte hade funnits i världen, men han är medveten om att det finns en stor synd, och det är fegheten.
Överallt i "Mästaren och Margarita" möter man fegheten och habegäret. Man gömmer sig, man skyller ifrån sig och man faller till föga för de trollkonster som Woland och hans medhjälpare visar upp. Tomma anleten drar förbi, tomma kostymer undertecknar skrivelser. Valutaaffärer och lägenhetsaffärer är lika vansinniga som nutidens. Få spelar ett rent spel, och "mästaren" som får tillbaka sitt manuskript i ett nedsolkat och misshandlat skick, lyckas nästan med att bränna upp sitt refuserade mästerverk. Margarita, den kvinna som han förälskat sig i och lärt känna, älskar manuskriptet och sörjer dess öde. När hon sedan blir en flygande häxa i Wolands tjänst, tar hon en gruvlig hämnd. Hon vandaliserar exempelvis den lägenhet som bebos av en kritiker som förlöjligat mästarens verk.
Vi vet ju att kulturprodukter produceras av mer eller mindre stora företag. Dessa produkter kan ses som båtar på en flod. Ibland når de fram till en brygga där kritiker/mottagare står beredda. Det finns också kulturprodukter som kommer på små bifloder och som kanske aldrig når några bryggor. Mottagare saknas. Alla kämpar för en plats i rampljuset. Men vad är det rampljuset belyser? Är det sanningen?
Kristus (Ha-Notsri) genomlider i Bulgakovs bok en ynklig bortgång i ett oväder som skakar om hela Jerusalem. En enda lärjunge, Levi Matteus, finns närvarande, och denne föga rakryggade figur har nedtecknat enstaka fragment, bland annat Ha-Notsris poetiska och filosofiska ord, som Pilatus intresserar sig för.
Är då Pilatus det kristna dramats stora bov, för alltid dömd? Ja, det står ju i den kyrkliga trosbekännelsen: "… pinad under Pontius Pilatus …"
I Michail Bulgakovs bok om mästaren och Margarita är Satan själv ofta mer mänsklig än de människor som utsätts för hans och hans medarbetares trollerikonster. Det är väl pengar det först och främst handlar om. Har jag mat för dagen? Kan jag betala min hyra? Har jag råd med en älskarinna, vodka och kaviar… tio dagars semester vid Svarta Havet? Eller kanske ett hus i Thailand …? Vad betalar förläggaren? Vad betalar tidningen? Vad betalar tidskriften? Vad betalar institutionerna …? Förmodligen ibland mindre nu än under sovjettiden. Om de nu alls betalar. Om du nu över huvud taget kan göra dig hörd i mediadånet.
Åskan och störtfloden skakar om den heliga staden, och Ha-Notsris kropp begravs i hemlighet. Men i "Mästaren och Margarita" skildras ingen uppståndelse. Däremot en försoning.
I slutet av boken rider mästaren och Margarita genom luften tillsammans med Woland och hans medhjälpare och når slutligen fram till ett öde berglandskap. Man kommer här nästan att tänka på "Apokalypsens ryttare", ett träsnitt av renässanskonstnären Albrecht Dürer. När Woland och hans följe landar på en platå i klipplandskapet ser de Pontius Pilatus som sitter på en stenstol som en stum staty med sin trogna hund bredvid sig. Kommer Pilatus att befrias? Kommer han att få fortsätta sitt avbrutna samtal med Ha-Notsri, som märkligt nog aldrig övergav sin tro på den goda människan och som sägs ha läst mästarens manuskript? Ja, mästaren är inte feg. Han befriar sin boks huvudperson Pilatus ur fångenskapen genom att ropa: "Du är fri!" och dennes dröm går i uppfyllelse.
En försoning avslutar boken. Även mästaren själv får frid, och med Margarita vid sin sida vandrar han på påskdagens morgon, Uppståndelsens dag, till sitt eviga hem, ett venetianskt hus där skapandet förmodligen alltid kommer att fortsätta.
Hos Nikolaj Berdjajev kan man inte tala om feghet. Det finns en djärvhet i hans livsåskådning, i hans sätt att se på skapandet som den egentliga mänskliga uppgiften. Kanhända är det inte Gud som ska befria oss utan vi som ska befria Gud genom vårt skapande, det vill säga: Gud i oss.
Vi arbetar och överlever, men vilka produkter skapar vi i vårt dagliga liv? Vad är det för ord vi levererar till förlag, tidningar, tidskrifter och alla möjliga media? Vad är det för ord vi yttrar till våra medmänniskor? Hur mycket själ finns i dessa ord och i vårt sätt att vara? Vad har vi för mening med vårt skapande?
Det är i flera avseenden skapandets mening som Nikolaj Berdjajev lyfter fram och lever sig in i. Han insåg kanske inte den miljöförstörande fara som finns i vår teknikgalenskap och i de ekorrhjul där vi fastnat och snurrar runt. Men han är kritisk mot vår tids blinda utvecklingstro, och han vågar tala om en Andens epok. Han skriver bland annat: "Människan har inte förstått Gud, Gud väntar av människan ett djärvt skapande initiativ." […] "Den yttersta djärvheten ligger däri att inte bara det mänskliga ödet beror av människan, utan även det gudomliga."
Kan vi nu ana en ny horisontlinje och se ett litet ljustecken vid synranden, som det står i dramat "Vagabond i afrikanskt vagnsskjul" som inleder mitt diktverk "Tema på Tiden" (Dejavubok 2011)?
Men fortfarande är vi väl mer tärande och förtärande än skapande? Förmår vi lyfta upp skapelsen eller kommer vi att fortsätta att förnedra den?
Vi tågar framåt som trogna romerska pliktsoldater, skryter med våra ihåliga framgångar och våra skenbara vinster. Vi bevakar noga våra revir och klamrar oss fast vid våra positioner. Hur står det till med vår djärvhet och vår feghet? Och vem är det egentligen som styr världen? Vågar vi möta en vision som inte bara kopierar den pågående giftkarusellen utan låter en framtida och mer livsbefrämjande mänsklighet fylla scenerna?
I Bulgakovs "Mästaren och Margarita" är det diktaren som förändrar historien genom att övervinna fegheten, och Berdjajev skriver om "frihetens inbrytning i den historiska processen".
I en värld full av giftigt avfall och giftiga sopberg anas en ny solkraft, en ny soluppgång. Här på planeten Tellus finns fortfarande möjligheter. Kanske kan man säga: "Allt att göra om."
Nikolaj Berdjajevs ord om "Gudamänskligheten" skulle kanhända inte Michail Bulgakov ha skrivit under på. Men vem vet? Gudamänskligheten ligger och gror inom oss alla, och en morgon slår vi upp ögonen och vaknar. Vi har äntligen börjat leva.
Gunnar Ekelöf
Gunnar Ekelöf, som den 15 september 2007 skulle ha fyllt 100 år, är en av Sveriges mest omskrivna och hyllade poeter - en diktare som hämtade inspiration från både musik och måleri.
Under slutet av 1920-talet, när han vistades i Paris, umgicks han med betydande svenska konstnärer som Eric Olson och Otto G. Carlsund. Och det är klart att även den samtida franska poesin fascinerade honom. Detta märks inte minst i boken Sent på jorden med Appendix 1962 och En natt vid horisonten. Dikter 1930– 32. I början av denna bok kan man se ett konstverk av Otto G. Carlsund. Denna ovanligt rika bok är en av Gunnar Ekelöfs betydelsefullaste utgåvor. Där finns motiv som man kan spåra i ett flertal av hans övriga verk, och man kan också tydligt ana och uppleva hans musikaliska och måleriska engagemang.
Antiken, medeltiden, Orienten och ikonmåleriet är fyra storheter som märks i hans verk. Han har levt sig in i etruskernas konst och grekiskt ikonmåleri och vistats i Serbien, där han inspirerats av frescomålningar från 1200-talet. Och mot slutet av hans liv blir resan till Konstantinopel (Istanbul) en avgörande pilgrimsfärd. Det är nu, i mitten av 1960-talet, som hans Diwantrilogi börjar utformas, och det är väl framför allt denna trilogi som gjort honom känd utomlands. Den har delvis eller helt och hållet översatts till flera språk. Exempelvis: franska, spanska, holländska, tyska, engelska och kurdiska.
Den först utkomna delen i denna trilogi heter Diwan över Fursten av Emgión. Den andra delen: Sagan om Fatumeh. Den tredje, som han ser som mittvalvet i denna trilogibyggnad, har fått namnet Vägvisare till underjorden.
När han skrev dessa tre böcker talade en ängel (en budbärare) till honom, och om detta berättade han i ett teveprogram. Ja, ängeln kunde till och med väcka honom mitt i natten.
Något liknande upplevde han kanhända under tillkomsten av Färjesång, som utkom 1946, där en del kallas ”Tag och skriv!”.
Fursten av Emgión är en kurdisk gränsfurste som tänks ha levt i slutet av 1000-talet. Av en logothet (en bysantinsk minister) omtalas han som ”ett offer för den manikeiska villfarelsen”. Vad är då manikeismen, och vad är det som karakteriserar denna andliga inriktning, som förföljts av både kristna och muslimer ända in i vår tid? Kyrkofadern Augustinus fördömer denna kristet färgade lära som han själv en gång hade tillhört men inte på djupet förstått. Upphovsmannen var en konstnär och poet vid namn Mani som såg sig själv som ”en sångare som kommit från Babel för att upphäva ett rop”. Han var inspirerad av Johannesevangeliets ord om ”Hjälparen” och ville med sitt verk fullfölja en kristen vision. Men även buddhismen och Zarathustras poetiska vishetslära var för Mani källor att ösa ur.
Mani, denne nyskapare som levde på 200-talet, skrev poetiska böcker som han illuminerade och sägs vara impulsgivaren till det persiska miniatyrmåleriet, ett måleri som Ekelöf förstod att uppskatta.
Att blanda tider och hämta inspiration från olika religioner är också något Gunnar Ekelöf gjort. Förmodligen ville han genom sin konst, sin diktning, åstadkomma en plattform för ett nytt och vidgat andligt tänkande. Jag vet inte om han studerade de rester av Manis skrifter som finns bevarade. Det är föga troligt. Men något visste han genom sin bekantskap med den store orientalisten professor H. S. Nyberg, som för övrigt hade varit hans lärare.
Men – för att nu återgå till Ekelöfs dikt – vad var det denne furste av Emgión upplevde? Ja, man kan se det som en kärlekssaga och samtidigt som en mycket grym historia. På ett ställe står det: ”En som jag kallar min dotter/ leder en bländad som ser”. Fursten har fråntagits sin syn genom glödande nålar och han ”ser vad han hör”. Men trots det mörker som han lever i fylls hans liv av ett bländande ljus. Ja, det är som om huden kunde se det inte ögonen ser.
I Vägvisare till underjorden finns en filosofisk dialog som utspelar sig i antikens Alexandria. Huvudpersonerna heter Asclepius och Trismégistos. De är gatsopare, och det sägs att gudarna har övergivit jorden. Snart kommer öknen att utbreda sig i deras frånvaro. Skriftsamlingen Hermes Trismegistos, som Gunnar Ekelöf läst i en franskspråkig version och som han rekommenderade mig att läsa, sägs härröra från senantiken och innehåller enligt traditionen en hel del av den visdom som de egyptiska prästerna bevarat genom årtusendena. Mycket av denna visdom, som man än i dag kan upptäcka i Mellersta Österns konst och poesi, finns även i Ekelöfs Diwantrilogi, där den fritt skapande konstnärliga människan kan åstadkomma en befriande verklighet som inte enbart kräver offer.
Ja, i Ekelöfs diktade värld finns mitt i utstöttheten och utsattheten en tro på kärlekens kraft. I den djupt mänskliga sagan om Fatumeh blir manligt och kvinnligt en helhet som vittnar om harmoni och balans.
Rimbaud och år 2012
Så vitt jag förstår är världen en ofödd historia, visserligen född men ändå ofödd. Vår värld är uppfylld av en mänsklighet som troligen inte har insett sitt sanna värde. En transformation anas, ja, kan till och med upplevas. Men endast ett fåtal har kunnat känna den transformation och transfiguration som Antonin Artaud (1896 – 1948) talar om i sin berömda teaterbok Le théâtre et son double.
Har vi redan sett spår av "det nya arbetets födelse" mitt i en klockinställd prestationsmarknad, där individ efter individ går in i väggen och inte alltid kommer ut ur väggen? Och var någonstans finns "den nya visheten"? Vad består den av? En upprymd humor, en uppsluppen lek? Ett skapande utan tanke på vinning?
Tyrannerna lever fortfarande. De tillverkar vapen och köper vapen från de rika länderna, och överallt är de onda andarna mer närvarande än flyende. De besätter maktmänniskor i olika positioner och har många ormtungor som duperar. Vem säljer sig inte på en s.k. fri marknad, där utropare, försäljare och köpare trängs?
Arthur Rimbaud (1854 – 1891) skriver i sin dikt "Morgon"(Matin): "När skall vi gå över stränder och berg för att hälsa det nya arbetets födelse, den nya visheten, tyrannernas och de onda andarnas flykt, vidskepelsens slut, för att - först av alla! - tillbedja Julen på jorden!"
Vem talar om sålda själar, om instängda liv, om en glittrande underhållning ...?
Vi sitter på första parkett och iakttar hur jorden bävar, hur vulkanerna bryter ut och hur människor kämpar för rätt och rättvisa i tredje och fjärde världen. Regnskogar skövlas, djurarter dör ut, religiösa och politiska fanatiker iscensätter attentat efter attentat.
Men någonstans finns också källorna, de orörda källorna, det livgivande vattnet, den inspirerande poesin.
Är Europa en förgången scen, en gammal scen som har sagt sitt? Eller är det en kontinent där människor håller på att vakna? Den världsdemon som kan sägas vara vår nuvarande miljöförstörande teknikcivilisation finns numera överallt. Men mitt i askan uppstår nya växter, en ny medvetenhet, en solteknik och en solkonst som förstår vikten av jordens, vattnets och luftens kvalitet.
Kan år 2012, som många talar om och som enligt mayaindianernas klassiska kalendertänkande avslutar en gammal era, ja, som till och med kan sägas vara en utlevad tids slut, betyda en vändning?
Profetior existerar där en ålderstigen mänsklighetsroll håller på att slutspelas. Men mitt i denna slutera, denna slutandning, detta slutspel, andas en ny andning, en ny förvandling. Kan vi sätta punkt för kapitlet förnedring och ta emot den nya visheten? När tyrannerna och de onda andarna har flytt upphör kanske äntligen vidskepelsen, religionernas trosvissa blindhet, ideologiernas skygglappar och maktapparatens revirbevakningar och lömska tyranni ...
År 2004 träffade jag en indian från Ecuador, kanhända en inkaättling. Hans namn är Atahualpa. När han kom till Europa, som han inte tidigare hade besökt, tyckte han att människorna verkade sorgsna. Var fanns den äkta glädjen, den äkta uppsluppenheten, den äkta vildheten, spontaniteten och naturnärheten? Kort sagt: Var fanns mänskligheten i denna del av mänskligheten?
Han kände till historien, och förmodligen anade han närvaron av slagfälten, martyrerna, girighetens industrier ... Ja, allt det som varit ett mänskligt gissel under årtusenden och som gjort Europa till en ganska solkig och sorgkantad teaterscen, där man inte förmått öppna sina sinnen för ett nytt hoppfullt skådespel: Dagens inbrott.
Naturen sörjer, djur sörjer och vissa människor talar år 2008 om bin och humlor som håller på att försvinna. Hur går det då med jordens fruktträdgårdar, hur går det då med Eden, den fruktbärande jorden?
Finns det någon möjlighet för kärnkraftstroende och oljeberoende politiker att tänka om? Centralstyrda och hierarkiskt styrda nationer ägnar sig åt destruktionsaffärer och destruktionspolitik, även om det här och var börjar ljusna hos en del miljömedvetna människor, som dock alltför sällan har makt att påverka.
Den manliga explosionsteknikens tid har varit lång. De mäktiga industriherrarna har känt sig stolta över sina förintelsevapen. Men hur länge kommer de att behålla makten, nu när den upplysta kvinnliga sidan i den mänskliga historien håller på att vakna? Kan vi se fram mot en konstnärlig era, där teknik och industri samarbetar med konstens och naturens regenererade krafter? Kommer framtidens människor att förstå Viktor Schaubergers epokgörande kunskaper om det levande vattnets huvudroll?
Den österrikiske naturforskaren Viktor Schauberger ansåg att vattnet har en själ och en rörelseform som bidrar till naturens rikedom och människans hälsa, om nu detta vatten respekteras och förstås. Jungfrukällor på höga orörda skogklädda bergshöjder är naturligtvis mycket mera helande och livgivande än det stadsvatten som går genom raka rör och som enligt Schauberger dör på grund av att det inte får röra sig fritt.
Våra tvångströjor tycks vara ofrånkomliga. Vår frihet begränsas av pengar, politik, rättsväsende, åsiktsdiktatur, smakdomare etc. ... Men den inre friheten kan naturligtvis finnas i en fängelsehåla eller i en klostercell.
Arthur Rimbaud övergav sin poesi före tjugoårsåldern. Troligen hade han sett och insett för mycket under sin korta tid som visionär vagabondpoet. Han skrev en poesi som absolut inte kan rymmas under någon etikett. Måhända anade han den nya visheten under slutet av sitt liv, då han bland annat ägnade sig åt långa mödosamma karavanfärder i Etiopien, där man liksom i alla andra länder köpte vapen och ansåg sig behöva dem för att värja sig mot inkräktare.
Rimbauds samlande på yttre guld hjälpte honom inte. Hans poesi, som kan sägas vara det inre guldet, hjälpte honom mer. Det har också gett honom en världsberömmelse som han själv minst av allt fick uppleva.
Nu väntar vi på att orden i hans dikt "Morgon" – de ord som talar om "den nya visheten" och om "tyrannernas och de onda andarnas flykt" skall bli verklighet. Kommer denna verklighet att kunna uppstå i Europa? Förbereder man här ett mottagande av Julen på jorden och Dagens inbrott? Kan dessa spel, denna dikt, som lever i Rimbauds poesi, bidra till en europeisk ljusning? Eller är det den amerikanska kontinenten, och då framför allt den latinamerikanska, som skall ge de gamla kulturländerna nytt liv och forma en solmedveten tidsanda, där de mörka förintelseenergierna inte längre behövs?
Sorgsenheten lever i Europa. Indianen Atahualpa har rätt. Men Europa har också sina diktare och konstnärer som låter ana en ny värld - en dikt och konst som leder oss från en värld till en annan. Diktaren Saint-John Perse (nobelpristagare 1960) skriver i sitt diktepos Vindar om vårt nedgångsskede, men också om ett nytt släkte som för mänskligheten vidare sedan en föråldrad tid gått under.
Samuel Beckett (nobelpristagare 1969) – mest känd för pjäsen I väntan på Godot – skriver i sitt spel Cascando, som inspirerat till min essäbok Från en värld till en annan (2004): "From one world to another. It's as though they drew together. We have not much further to go. Good."
VEM KÖPER VEM?
Vem köper vem i denna värld?
Att inte vilja se världen räcker inte. Kan man se världen? Är den synlig för den som inte ser? Den som länge har befunnit sig i en lång mörk tunnel tror kanske inte på de ljusmynningar som här och var uppenbarar sig.
I Samuel Becketts lilla roman The Lost Ones (De förlorade), som jag en gång läste i Sjugare by i Dalarna och som Beckett då sände mig eftersom jag inte hade råd att köpa denna bok, kan man läsa om människor som hela tiden söker en utväg utan att finna någon. På ett ställe i The Lost Ones står det: "They may crawl blindly in the tunnels in search of nothing." Det är detta blinda sökande efter ingenting som pågår överallt i en värld som skryter med sina sterila teknikparadis.
Samuel Beckett har medkänsla med de förlorade, som ibland klättrar mot ljuset men inte når fram till det. Instängda i sig själva finner de ingen utväg. Frånvaron av gudarnas närvaro är påtaglig. Man kanske försöker nå fram till en utväg, en väg ut ur mörkret, och inser slutligen kanhända att allt sökande har varit förgäves.
Anatole France skriver om munken Giovanni som träffar en stenbrytare och säger till denne: "Hur kan man äga ett berg?" Stenbrytaren bryter sten åt den som äger berget. Han sliter ut sin kropp och får nätt och jämnt bröd så att han överlever. I staden där hans arbetsgivare bor ser han maktens tinnar och torn, och ovanför dessa torn ser stenbrytaren en jätte med orättvisans klubba i sina händer.
Det blinda slaveriet har pågått länge. Nutidens individer vill ofta äga så mycket som möjligt, och ägarpartiernas makt fortsätter att härska i tron att de representerar "Det godas vänner" som Anatole France skriver om. Han lyfter fram vårt säljande och köpande och skriver med tanke på Franciskus att "den som säljer är fiende till den som köper" och att "handelns konst är om möjligt skadligare än krigets".
Det är inte bara berg och skogar som är värdefulla. Vi ärver jord och vi missköter jord. Skogarna skövlas. Haven förvandlas till soptippar. Olja, uran, radioaktivitet ... Överallt pågår en lönsam förgiftning, det vill säga: till synes lönsam.
I boken Vi har regn men inte vatten av Gudrun Utas (en bok som getts ut av Folkkampanjen mot kärnkraft - kärnvapen och Föreningen Fjärde Världen) möter man åtskilliga ögonvittnen från olika områden där ursprungsbefolkningar bor och där uran bryts. Deras vatten är knappast drickbart och luften är minst sagt ohälsosam. Till och med gräset skriker, som en liten pojke uttrycker det i ett av vittnesmålen.
Redan i mitten av 1900-talet påpekade naturforskaren Viktor Schauberger faran med en explosionsteknik och en söndersprängningsteknik som han kallade dödsteknik.
Nu finns alternativa vägar (energi som hämtas från vind, sol och vatten). Och ändå fortsätter den gamla dödstekniken att breda ut sig.
Vad säger den medeltida munken Giovanni? Han talar om Franciskus, som inte tjänar någon annan än sitt eget innersta samvete och den andens frihet som vi fortfarande saknar.
Poeten och teaterförnyaren Antonin Artaud skrev boken van Gogh självmördad av samhället, som jag översatt och som Norstedts borde ge ut på nytt. Enligt detta förlag måste jag kanske vänta till år 2015 innan en nyutgivning av mina översättningar av Beckett och av Artaud kan bli möjlig.
Artaud och i viss mån van Gogh felbehandlades av läkare och vårdare som förmodligen trodde på den gängse läkekonstens effektivitet.
Vi bryter våra stenar och vi sliter ut våra kroppar, och det är tänkbart att vi kan hitta en utväg om vi slutar att vara blinda löneslavar och i stället tjänar en natur som lyfter upp skapandet till de fria källor Schauberger och andra nyskapande människor är medvetna om.
Vem köper vem i denna värld? Vem tror på alla deckarintriger och all relationsproblematik som utbjuds på alla mässor? Templet står tomt, och kommersen har blivit helig. Ingen välter längre omkull växlarnas och månglarnas bord.
En gång i den svenska politiska miljörörelsens begynnelse skrev jag en text som publicerades i tidningen Miljö och Framtid och som heter "Trosbekännelse". Den texten har fortfarande kvar sin aktualitet och passar som avslutning på denna artikel, som bland annat inspirerats av Anatole Frances roman Vid den heliga Klaras brunn, Samuel Becketts The Lost Ones, Antonin Artauds van Gogh självmördad av samhället och Vi har regn men inte vatten (Tio vittnesmål om följderna av uranbrytning och nukleär verksamhet) av Gudrun Utas.
Vi tror på Kommersen, bruttonationalproduktens,
Vi tro ock på det heliga partiet,
och dess enfödde son, den heliga lönsamheten,
vilken är avlad i tillfredsställelsens anda,
född av skökan begäret,
pinad under den heliga sysselsättningen,
korsfäst, död och begraven i industrisamhället,
nederstigen till storstaden,
på tredje dagen uppstånden igen ifrån de olönsamma,
uppstigen till Kommersens högsta tinnar,
sittande på allsmäktiga bankdirektörers
och politikers högra sidor,
därifrån igenkommande till att fortsätta
att utsuga levande och döda.
Vi tro ock på den heliga Kommersens tjänare,
en helig allmännelig sjukkassa
ur vilken ingen kan utträda,
de heliga köpta kritikernas samfund,
produktionens förlåtelse, konsumenternas uppståndelse
och de eviga ägodelarnas liv.
Fotnot. Våren 2010 utkom Percivals roman Västerlandsfärden. En hednisk historia (CKM Förlag).
Bilder: Hebriana Alainentalo
Snabbare tid snabbare
Snabbare tid snabbare … Inblickar i Nelly Sachs diktvärld
Nelly Sachs
Den tyskfödda diktarinnan Nelly Sachs, som sedan början av 40-talet levde i Sverige, fick nobelpriset i litteratur på sin 75-årsdag 1966. I hennes verk finns en medskapande mänsklighet och ett skapande som ser mänskligheten i dess försök att komma underfund med sin roll i en tid full av gåtor.
I "Glödande gåtor" står det: "Snabbare tid snabbare / när den andra sekunden trycker ner den första på knä." Tiden har snabbat upp sig, och människorna som skapat denna tid gör sitt bästa för att åstadkomma all den produktion som ska göra dem lyckliga.
Vad kan konsten göra, teatern, dikten, musiken?
Nelly Sachs teater är föga känd. Ändå har hon skrivit åtskilliga pjäser. I Sverige har man kunnat se en och annan uppsättning utanför den institutionella teatern, exempelvis "Den magiske dansaren" och "Vägen är en hand". Nelly Sachs pjäser är koreografiska, musikaliska och poetiska. Dansen spelar en stor roll. I dessa spel finns en grymhet, i teatermänniskan Antonin Artauds mening, en inre transfiguration där skådespelare och skådespel blir en katharsisupplevelse.
I hennes postuma skrift "Den store anonyme", som förlaget Ersatz gav ut 2010 och Margaretha Homqvist på ett mycket övertygande sätt tolkat till svenska, kan man läsa dikter, dagboksanteckningar och korta koreografiska teaterstycken.
Vem är den store anonyme som finns i allas vårt blodomlopp? Är denne någon en ännu ofödd medvetenhet om den roll vi nu bara kan ana i en tid som söker sanning, sanningen om den tillvaro som vi försöker begripa? På ett ställe står det: "Tiderna är lagda bredvid varandra." Ett tidsskifte är på väg. Födslovåndorna kan upplevas. Vårt solsystem är insatt i ett stort förvandlingsskede. James Joyce skriver i "Finnegans Wake": "Change the plates for the next course of murphies", och Nelly Sachs säger: "Slut med astrologin / Vi måste installera ett nytt solsystem". Hon har en ibland mycket befriande lekfullhet, som i någon mån väger upp det djupa lidande som hon går in i och till och med identifierar sig med. Treblinka, Maidanek, Hiroshima ... Hon talar om "ett blindplågat siaröga" men kan också nästan skämtsamt beskriva människor som är larver och halvfabrikat. De väntar på sin förpuppning och på sin imago.
I "Den gröna baletten", som avslutar boken "Den store anonyme", svarar Halvfabrikat nummer 1 på en fråga om hur dennes levnadsdagar ser ut: "Tidigt upp - till jobbet / liten bil - sedan stor tystnad under sportnyheterna / tevemat / familjen samlad - tittar - "
I pjäsen "Vägen är en hand" är det, liksom i hennes postuma spel, en tid av slut som framträder. Offer och bödel följs åt, och man kan undra: När skall offrens tid upphöra?
Nelly Sachs är beläst. Hon kan kabbalan, den judiska magiska traditionen med en språk- och talmystik. Hon refererar till Novalis, Hölderlin, Dostojevskij, Martin Buber, Simone Weil, Albert Camus ... Även utomeuropeiska kulturer förekommer i hennes verk. Både i den långa dikten "Den sökande" som ingår i mina Nelly Sachs-tolkningar "Fyra diktcykler" (Bonniers 1970), och i hennes postuma bok "Den store anonyme" berättar hon om prinsessan i is "i Andernas smala halsduk". Och i en av hennes "glödande gåtor" framträder den tibetanske vishetsmästaren Tsong Khapa, Gelugpa-ordens grundare, den orden Dalai Lama tillhör.
Det finns en universell vision i hennes dikt: den judiska traditionen är viktig. Abraham (Abram), Ur, det kaldeiska ursprunget och Jobs lidandes historia som kan påminna om hela mänsklighetens historia.
Hon har också förståelse för Kristus. I en dagboksanteckning den 2 april 1951 säger hon bland annat: "Judarna är ett egensinnigt folk. Det avböjer alla lättnader som Kristus har erbjudit dem." Hon menar att Kristus kan "medförlösa" men att det judiska folket måste gå sin egen förlösningsväg.
Den filosofiskt djuplodande franska författarinnan Simone Weil tycks ha stått henne nära. Båda två förstod vad umbäranden och mänskligt lidande innebär. Kanske kände även Nelly Sachs (liksom Simone Weil) till katarer som brändes på bål under medeltiden därför att de inte trodde på katolska dogmer, utan ville leva i en fri urkristen gemenskap. Hon nämner sagans kung Artur och "graalen", som inspirerat medeltida trubadurlitteratur. Men hon är också medveten om de rovriddare som under 1200-talet brände, dödade oskyldiga och förstörde en blomstrande kulturvärld. Trubadurtiden dog ut. Den fria andens språk gick under jorden. Denna frihet som man kan ana i texter av Hildegard av Bingen, Wolfram von Eschenbach och Joakim av Floris, och naturligtvis hos Dante (som dock levde efter katarförföljelsernas århundrade) blev mer eller mindre fängslad i den kyrkliga dogmens och maktpolitikens värld.
År 1600 blev filosofen Giordano Bruno, som såg mänsklighetens roll i ett oändlighetssammanhang, bränd på bål i Rom.
Men konsten har hela tiden fortsatt med sitt frihetsälskande arbete. Man behöver bara tänka på alla mer eller mindre kända nyskapare under 1900-talet, experimentens stora era.
Det finns i Nelly Sachs diktning en upplevelse av den söndersprängande teknikcivilisation som blivit vår tids avgud och avgrund. Ryssland lär ha ca 13 000 atombomber och USA ca 9 000. Fukushimatragedin har visat vad kärnkraften är värd. Nu väntar vi på fotosyntesens inträde, solenergins helande inverkan eller verkan, ett nytt tänkande som går förbi tillväxtmanin, vår föga dyrkansvärda pseudoreligion.
Tiden har snabbat upp sig. Vi lever i "en tid av slut" som det står i "Vägen är en hand". Rovriddarna fortsätter med sin blinda idoghet. Rovdriften ökar. Haven plundras. Jorden plundras. Regnskogarna ... Människosjälarna ... Vi söker en tro men tvivlar för det mesta. Man påstår att Sverige är ett sekulariserat land. Det är inte ett kristet land, sägs det, även om den kristna traditionen finns kvar här och var. Är det då ett muslimskt land? Nej, knappast. Är det ett buddistiskt? Det talas visserligen om "mindfulness", men den fördjupade buddistiska insikt som Nelly Sachs mycket väl kände till och som hon gestaltar i sin dikt om Tsong Khapa, där det femfärgade ljuset nämns, är en sällsynthet.
Inkomsterna, utgifterna, priserna, vinsten, ja, allt som tillhör Mammon, styr och ställer. Vissa säljer sig dyrt, andra billigt. Vem lyssnar till den inre ekonomin, konstens kompromisslösa språk? Vem annan än en konstnär som varken lyssnar på de skriftlärde eller på dem som tror sig ha nyckeln till kunskapen? Du är visserligen fri att tycka och tänka som du vill. Men vakterna finns där. Du släpps inte in överallt. Du måste bekänna färg, du måste använda den gängse vokabulären, vara lönsam och inte utgöra ett hot mot de makthavande.
I Nelly Sachs diktning finns hela tiden en djup medmänsklig upprorsanda som går bortom alla trossamfund och in i det stora skapelsemysteriet. Hon skriver i en dikt som ingår i boken "Fyra diktcykler": "Vem kan gömma sig / som floden i havet / eller böja natten / den järnsovande / till vit eld / som skriver 'Öppet' / när jorden är en fotsbredd jämmer / under sin skapare - "
Dessa rader visar vem hon egentligen är: en tidlös sierska som mitt i tidens födslovåndor hittar ett språk som ibland närapå spränger sönder sig självt. Snabbare tid, snabbare ... Hur ska man kunna tygla denna tid som löper mot sitt slut? Och vem kan med gott samvete fortsätta att tjäna den gamla tidens tillväxtprofeter? Vem vill till sista andetaget vara en mammonstjänare?
Nelly Sachs kallar Kristus, som botade sjuka och drev ut onda andar (energier), en själakonung.
Den franske teatermannen Antonin Artaud ville med en ny transfigurationsteater tygla demoniska krafter, och Nelly Sachs dramatik borde, om den sätts upp på rätt sätt, ha denna förmåga. Men finns det tid och möjligheter, och vad gör vi av tiden?
Jag citerar ur "Fyra diktcykler":
när den andra sekunden trycker ner den första på knä
den gyllene armén hela dagen utryckt
tills om aftonen alla besegrats
himlen en rosmarin
natten tvättar döden till dess ursprungsfärg
elementen sjuka av hemlängtan bryter sig ut
löper till havet
blir andlösa
vägrar att blomma
ty åter dog en
som mätte tiden -
Tiden kan man möjligtvis mäta. Men kan man uppstå utanför tiden? Kan man redan i denna tid leva i återuppståndelsen, i det ljus och det ljusspråk som människor ännu inte lärt sig att på ett självklart sätt behärska och gestalta? För Nelly Sachs var återuppståndelsen en namngiven verklighet. Ja, i sin diktbok "Glödande gåtor" säger hon till och med: "Vi lever i återuppståndelsen".
I ljuset av Människoriket
Den teater som dominerar och har dominerat scenerna är för det mesta en välbekant underhållningshistoria. Den visar ibland ett misslyckande som man kan skratta åt eller lära sig någonting av. Ofta handlar det om en relationsproblematik som borde vara förlegad vid det här laget. Visserligen pågår familjegräl och relationsbekymmer överallt. Men en sann katharsisteater nöjer sig inte med en ytlig eller politiskt färgad spegelbild av samhällets problem. I antikens ödesdrama finns både himlens och underjordens krafter närvarande. Orestes i Aiskylos trilogi Orestien förföljs av erynnierna, hämndegudinnorna. Men hämnden är inte allenarådande. En högre rättvisa kan ingripa. Gudinnan Pallas Athena uppenbarar sig, och en försoning inträder. Även i min katharsisdramatik finns det, liksom i det antika ödesdramat, flera plan. Och man kan säga att det är människan som har huvudrollen, Människan med stort M, Människan X.
Nederstigen tii dödsriket
Nederstigen till dödsriket. I väntan på en födelse
Vi lever i en värld där snusförnuftet präglar alltför många institutioner. Sverige för (i december 2012) ett så kallat snuskrig i Europa. Jag hoppas att man kommer att förlora, eftersom jag varken hyllar snusförnuftet eller snuset.
Anatole France 1
Under 1890-talet var han en av Frankrikes och Europas mest lästa författare med sina kvicka, historiska pastischer i romanform. 1921 belönades han med nobelpriset i litteratur, men Anatole Frances samtliga verk hamnade på Katolska kyrkans lista över bannlysta böcker, Index Librorum Prohibitorum.
Den franske författaren Anatole France, som mottog nobelpriset i litteratur år 1921 och var en av 1890-talets mest lästa europeiska författare, föddes år 1844 och gick ur tiden 1924. Han var son till en parisisk bokhandlare och fick en grundlig klassisk utbildning som skolyngling. Han var bibliotekarie mellan åren 1876 och 1890 och kunde sedan mer helhjärtat ägna sig åt sitt fria litterära skapande. Hans genombrottsbok heter "Le crime de Sylvestre Bonnard" (1881). Den tilldelades ett pris av Franska Akademien, som France senare kom att tillhöra.
I sitt tacktal under nobelbanketten på Grand Hotel i Stockholm sa han att han hade haft den stora glädjen att kunna påverka tidigare nobelprisval. Han nämnde Maurice Maeterlinck och Romain Rolland – en författare som han såg som en älskare av rättvisa och fred i en värld där orättvisan - det är han medveten om – styr och härskar.
Freden var något som France under hela sitt liv upplevde som ett idealtillstånd för mänskligheten. Han nämner i sitt nobeltal det norska stortinget som samma år gav den svenske politikern Hjalmar Branting fredspriset.
Många kritiker och litteraturvetare som har skrivit om Anatole France framhåller hans cynism och ironi, men om man läser honom mycket noga kan man inte undgå att betrakta honom som en skribent som har en stor medkänsla med samhällets olycksbarn. Han är en skicklig stilist vars galliska esprit och intelligenta humor är en stor tillgång.
I en bok som heter "Anatole France och hans krets" (undertitel: "Samtal och minnen upptecknade av Paul Gsell") säger France bland annat "att olyckligtvis är fosterlandet icke blott en samling lysande tankar. Det är också den sociala anledningen till en mängd ekonomiska företag, av vilka många är föga lovvärda. Det är i synnerhet kapitalisternas stridiga, och ofta orättfärdiga, intressen som tvingar nationerna att resa sig upp emot varandra och frambesvärja det moderna kriget. Man kan inte tänka sig något mera sorgligt."
Skärskådar världens illusioner
I France-romaner brukar det finnas en eller flera kloka människor som besitter en stor bildning och har en förmåga att genomskåda världens illusioner. I "Drottning Gåsfot" heter denna människa Jérôme Coignard, en något försupen och mycket lärd abbé. I "Gyckelspel" (en roman om teaterliv) finns en man kallad Sokrates, som är läkare och bland annat anser att en människa med sin tankeförmåga kan påverka sin hälsa på cellnivå. I den självbiografiska boken "I livets blomningstid" bär den kloka människan namnet Dubois och är en välkommen gäst hos den familj där Pierre, författarens alter ego, växer upp. Dubois är en lärd forskare som är kritisk till den så kallade utvecklingen och mänsklighetens illusoriska frammarsch i en tid "då man ej mera kan vare sig tänka eller tala". Han undrar hur det kan vara fråga om ett fullkomnande av en mänsklighet när denna mänsklighets historia endast består av "en följd av katastrofer och progresser, som städse åtföljs av regresser". Och han påpekar också att den industrialism som hyllas visserligen medfört en hel del nyttigheter men likaså många olyckor och genom krig mångdubblat människosläktets lidanden. Han undrar: "Bygger vi bättre än egypterna? I vilket hänseende är vi grekerna överlägsna? Är våra filosofer visare än deras?" - Och så vidare.
Det är mycket Dubois har att säga innan han tar avsked för sista gången. Mot slutet av sitt samtal med den unge Pierre kommer han in på dennes intresse för författarskap. Han anser att han mycket väl kan ägna sig åt att "redigera notiser om antikens konstnärer och författa artiklar i arkeologiska ämnen". Ett sådant yrke kan till och med ge honom en viss ära, hävdar han, "men så är ingalunda fallet med varje annat litterärt arbete". Han varnar honom för ett yrke där en skribent ger av sitt innersta i romaner, poesi, dramatik och filosofi, ty då kommer han kanske att gå miste om sitt lugn och sin självständighet. Ja, det kan till och med innebära en förskräcklig fara att ge ut originella originalarbeten. Här sägs det att om en författare skulle bli berömd kommer han att förlora sin arbetsro och sin vila. Överallt kommer man att förfölja honom och till och med "förvandla hans handlingar till brott".
Dubois säger till sin unge adept: "De avundsjukas koppel skall aldrig upphöra att skälla och nafsa efter dig: de talanglösas oräkneliga härskara, som fyller teatersalongerna och tidningarnas redaktionsbyråer, skall bespeja alla dina handlingar och förvandla dem till brott, de skall överösa dig med förolämpningar, de skall offentliggöra tusen falska beskyllningar om dig. Och man skall tro dem."
Visserligen sägs det också att han kommer att ha vänner, men de kommer att vara stumma när anklagelserna dyker upp. Och överallt finns avundsjukan. Det är medelmåttan och det medelmåttiga som förs fram i rampljuset. Det tycks vara författaren Frances åsikt.
En framgångens och motgångens man
Självbiografin "I livets blomningstid" utkom på franska året efter nobelpriset, det vill säga år 1922. Nobelpristagaren Anatole France skördade en hel del ära under sitt liv - men mötte även ett stort motstånd från många läger (t.ex. från kyrkan), och han blev utsatt för åtskilliga nidskriverier – en typ av kritik och journalistik som fortfarande förekommer i hela den västerländska kulturvärlden.
Utan tvivel kan man väl påstå att han tillhör de nobelpristagare som verkligen är värda litteraturpriset – ett pris som har ifrågasatts av åtskilliga litteraturkännare under de senaste åren då valen har varit tvivelaktiga. Är det dags för en vaknare svensk akademi när det gäller val av nobelpristagare i litteratur?
Av Frances självbiografiska skildringar att döma tycks han själv knappast ha velat skaffa sig någon större berömmelse. Som barn var han tilltalad av de helgonberättelser som hans gudfruktiga mor berättade för honom och skulle gärna ha velat bli en ökeneremit - eller kanske ett helgon?
Kvinnorna - subtilare, klokare, mänskligare
Senare kommer han faktiskt att skildra en ökeneremits liv i romanen "Thais", där staden Alexandria spelar en viktig roll. Här får man veta en hel del om det klassiska grekiska Alexandrialivet under en tid då kristendomen höll på att växa sig allt starkare. I de grekiska kretsarna i Alexandria förekommer under vår tideräknings början djupsinniga filosofiska samtal men likaså sybaritiska och dionysiska utsvävningar. Den extremt asketiska kristna eremittillvaron blir i "Thais" en kontrast till den mera förnuftiga och klartänkta grekisk-klassiska världsbilden.
Thais är namnet på en skådespelerska och hetär som i slutet av sitt liv lever ett asketiskt liv i ett kloster och blir något av ett kristet helgon. Hon skildras på ett mycket sympatiskt sätt. Ja, kvinnorna är i Frances romaner ofta subtilare, klokare och mänskligare än männen som ibland förlorar sig i besatthet, svartsjuka och känslofixeringar. Det gäller exempelvis en av huvudpersonerna i "Den röda liljan", en delvis ganska romantisk berättelse och en så kallad nyckelroman som utspelar sig i högreståndskretsar i Paris och Florens. Här finns förutom svartsjuka män och kloka kvinnor även en poet vid namn Choulette, som skiljer sig från mängden och har en klarsyn som gör att han tilltalas av det mycket enkla och flärdfria liv som helgonet Franciskus en gång levde i medeltidens Italien. Boken har sidor som hyllar den epikureiska njutningen men också sidor som visar människors utsatthet och fattigdom i ett socialt orättvist samhälle.
Socialt medveten
France var under stora delar av sitt liv ovanligt medveten om de sociala orättvisorna. Ja, en djup medkänsla med de fattiga och utslagna hade han redan som ung skolpojke.
En av de mest tänkvärda och gripande berättelser han skrivit heter "Crainquebille", som för övrigt har filmats. I denna novell skildrar han hur en ambulerande grönsakshandlare drar omkring sin kärra och ropar ut sina varor på Paris gator. Han har knappast tak över huvudet på natten men är ändå full av tillförsikt och livsglädje. En gång, när han väntar på pengar från en kund, råkar en polis missförstå honom. Han blir häktad, är med om en rättegång och sitter i fängelse under en kort tid innan allt klaras upp. Under den tiden har han haft det ganska bra: ett hyfsat rum, mat, betjäning, förståelse ... Och plötsligt står han där på gatan igen utan skydd och utlämnad åt sitt tidigare föga inkomstbringande arbete, men får det svårare och svårare. Hans rykte är skamfilat. Tidigare kunder försvinner. De vill inte köpa något av en före detta fånge. Hur skall han överleva? Han sover på en säck som en nutida clochard och får plötsligt en idé: han måste tillbaka till fängelset. Den polis som hade häktat honom hade blivit förolämpad av några av hans ord. Nu försöker han på nytt förolämpa en polis. Men denne polis är överseende och ger honom bara en mild tillrättavisning. Han måste besviken lomma iväg till sitt ogästvänliga krypin och ett öde som ser allt mörkare ut. Här kommer man osökt att tänka på diktaren Samuel Becketts luffarfigurer. Och kanske har Beckett läst denna gripande Parisskildring som utkom på franska 1902!
Det är för det mesta stillsamma berättelser France har åstadkommit. Ibland är de legendartade och ibland har de nästan sagans ton. Ja, det finns scener som påminner om berättandet i "Tusen och en natt".
En kort historia, som jag läst på franska och som har tryckts för inte så länge sedan i Sydfrankrike, handlar om Pilatus och en av hans goda vänner. De samtalar om sin gemensamma tid i Jerusalem när Jesus korsfästes. Den gode vännen hade uppmärksammat kretsen kring Jesus och talat med en och annan lärjunge, men Pilatus kan inte erinra sig den korsfästelse vi lärt känna och inte heller den rörelse som gett upphov till kristendomen. Trots sin gode väns försök att väcka minnen till liv om den korsfästelse vår kristenhet hängt upp sig på kan han inte erinra sig något särskilt. Det var ju många som korsfästes, och för Pilatus var Jesus inte ens ett namn som hade fastnat i hans minne.
Ja, så börjar kanske den kristna tiden, i utanförskap och okändhet. Det var ju Paulus som senare skapade grunden för den kristna kyrkan.
Anatole France berättar likaså om Maria Magdalena, som enligt välkända legender kommit till Sydfrankrike efter korsfästelsen och uppståndelsen. I denna berättelse träffar hon en romersk officershustru och berättar för henne om det mirakulösa uppståndelsemysteriet. Men för denna romerska kvinna kan allt det hon säger inte vara något annat än en osannolik saga eller en myt. France kan naturligtvis inte ha anat det oerhörda intresse som dagens människor fått för Maria Magdalena och hennes nära och betydelsefulla samarbete med Jesus. - Kanske håller två av den kristna världens mest upplysta gestalter på att träda fram i ett nytt sken?
Romandiktaren Anatole France var, det är välbekant, mycket skeptisk när det gäller den katolska kyrkans dogmer, och hans ironi riktad mot övertro och vidskepelse är väl mer eller mindre berättigad.
Drottning Gåsfot
En av de mest kända och mest lästa böcker han skrev heter "Drottning Gåsfot". Det är otvivelaktigt en bok för dagens läsare, lika väl som för 1800-talets. Har vår tids läsare blivit klokare? Knappast. Och säkerligen har vi som nu läser skönlitteratur en hel del att lära av abbé Jérôme Coignard, en av huvudpersonerna i "Drottning Gåsfot". Han är teologie doktor och filosofie licentiat. Denne märklige och lärde man, som är forskare, livsnjutare och ytterst välformulerad i sina uttalanden och i sitt humoristiska sätt att vara, är dessutom en utomordentlig lärare. Och hans lärjunge, som heter Jacques, är från början stekvändare hos sin far som äger en liten enkel restaurang. Hit kommer abbé Jérôme Coignard, får en god förplägnad och börjar undervisa stekvändaren i den klassiska litteraturen. Ja, han gör honom så småningom "till en ganska god latinare". Och det är klart att en sådan otroligt levande, uppfinningsrik och vältalig livsfilosof som Jérôme inte kan undgå att göra intryck på den mest förstockade bland människor. - "Han gjorde allt för att odla sin adepts hjärta och själ, på samma gång som hans förstånd." Lärjungen själv säger: "Han reciterade för mig Epiktetos Maximer, Basilii Samtal om religionen och Filosofiens tröst av Boëtius. Han framställde för mig genom vackra citat den stoiska filosofien, men han lät henne framträda i all sin höghet bara för att böja henne i stoftet inför den kristna filosofien."
Denne man, denne lärare, har åtskilliga fel och beter sig ibland på ett överilat sätt. Men ändå: När man läser om Jérôme och det han har att säga grips man av en känsla av frikostighet och av en översvallande humoristisk livsbejakelse som överallt träder fram i hans närhet. – Hans alltför stora kärlek till kvinnor och vin har, sägs det, berövat honom möjligheten att "i lång kappa och fyrkantig mössa bestiga en professors kateder". Han var en fri själ, och det är det som hela "Drottning Gåsfot" handlar om – de fria själarna som lever sitt liv i ett samhälle där orättvisorna är påfallande. De fattiga straffas, de rika kan köpa sig fria.
Till de scener man aldrig glömmer hör till exempel ett slott, där en bisarr adelsman kallad Herr d'Astarac äger ett stort bibliotek och forskar i bland annat kabbalans och alkemins mysterier. Denne d'Astarac umgås med salamandrar, vackra eldvarelser av kvinnligt kön. Och abbé Jérôme Coignard och dennes lärjunge Jacques hjälper honom att översätta manuskript som finns i det imponerande biblioteket i ett slott där en ung kvinna av judisk börd dyker upp. En kärlekshistoria uppstår, och senare inträder förvecklingar som gör att Jérôme och lärjungen måste fly. De förföljs under flykten och upphinns av sina förföljare.
Nu vill jag inte berätta mer, men det måste sägas att Jérôme på ett ställe säger: "Människornas liv kretsar kring två poler, hungern och kärleken." Denna sanning är lika aktuell nu som då. Ja, det är mycket i Anatole Frances verk som kretsar kring dessa poler. Vinet flödar, man äter gott, och Jérôme säger under ett av sina långa tal till sin lärjunge, som han kallar "Jacques Stekvändare, min son": "De dödligas liv rör sig kring två poler, hungern och kärleken. Och det är just här som man bör lyssna med öronen och hela sin själ. Dessa vilda varelser, som bara är inställda på att uppsluka varandra eller omfamna varandra, de lever tillsammans underkastade lagar, som hindrar dem att tillfredsställa denna dubbla och fundamentala begärelse."
Misantrop eller insiktsfull och klarsynt människa?
Här kanske man kan tycka att författaren har ett misantropiskt drag, men på det hela taget får jag som läsare inte den känslan när jag läser "Drottning Gåsfot" (översatt av Fanny Alving) och romaner som översatts av Hjalmar Söderberg, den svenska flanörlitteraturens mästare. Det finns en djup insikt i människovarats villkor i mycket av det France skrivit, och han visar i flera böcker att kärlek och tro kan förblinda. Människorna dras in i en hjärtpunkt (se min roman "Drömmen om horisontstaden") där de inte behärskar sina sinnen utan låter sig regeras av blinda känslor och blinda ideologier. Den klarseende människan som lever i harmoni med skapelsen är än så länge en utopi. Diktaren Anatole France bör inte glömmas bort. Hans böcker - inte minst "Drottning Gåsfot" - behövs. De ger en både lärorik och underhållande läsning i en tid när den klassiska bildningen är en sällsynthet.
Påven Benedictus syn på Jesus
Boken Jesus från Nasaret , som skrivits av påven Benedictus XVI, har givits ut på svenska av bokförlaget Artos & Norma. Översättarna heter Per Paul Ekström och Natasja Hovén. Benedictus XVI skriver inte ex cathedra Petri , och i den svenska utgåvan är författarnamnet Benedikt XVI (Joseph Ratzinger).
I en Time-artikel för något år sedan står det att Joseph Ratzinger under sin ungdom läste Hermann Hesses roman Stäppvargen som han lär ha uppskattat. Hesse skildrar i sina böcker människans (individens) sökande efter en helhet. I romanen Narziss och Goldmund väljer Narziss den asketiska teologiska vägen, medan Goldmund väljer den stora allmänna brokiga vägen. Tydligen har Benedikt föredragit den asketiska teologiska vägen, och läsaren inser snart att denne skribent är mycket lärd. Han citerar flera kyrkofäder men har också läst moderna filosofer och nutida religiösa tänkare som exempelvis Solovjov. Nikolaj Berdjajevs storslagna och skapande frihetsfilosofi har han dock inte nämnt.
Benedikt har genomskådat vår tids förödande materialism och inser att den marxistiska frälsningsläran är otillräcklig: "En fungerande värld blir inte automatiskt till, som utopin om det klasslösa samhället föreställde sig den, i vilken allt skulle bli bra av sig självt, bara därför att det inte finns någon privategendom."
Boken Jesus från Nasaret kan inte sägas vara lättillgänglig för den som inte känner till teologins språk. Men den borde inte vara svårläst för en vanlig läsare som är humanistiskt skolad och intresserad av det kristna tänkandet.
Man får veta en hel del om Johannesevangeliet och de synoptiska evangelierna. Petrus och de övriga Apostlarna, evangelisterna och Paulus tillhör de huvudpersoner som på olika sätt känner Jesus Kristus. Den manliga dominansen är påfallande. Jungfru Maria nämns förstås, men Maria Magdalena, hon som av många betraktas som en kvinnlig apostel, nämns bara i förbigående.
Om det dop som är själva inledningen till det som utmynnar i påskmysteriet har Benedikt givit en djupdimension som han bland annat funnit i den bysantinska kristendomen. Jesus är en "med-lidande". Han lider med de fördömda och genom att besöka de mörkaste regionerna ger han också ett hopp för dem som knappast anat något ljus.
Liknelserna – i till exempel Lukas evangelium – refereras utförligt och ges tolkningar som är mycket belysande. Den barmhärtige samariten (eller som det står: samariern) räddar en svårt skadad människa som ligger vid sidan av vägen mellan Jerusalem och Jeriko och som ingen tycks bry sig om. Är detta den levande mänskligheten som är bortglömd, den som alla går förbi och som bara en främling, en som inte har förlorat sin själ, kan och vill rädda?
Även liknelsen om Lasarus och den rike mannen får en utförlig beskrivning. Tiggaren Lasarus livnär sig på smulor från den rike mannens bord. Han är illa medtagen, och hundarna slickar hans sår. Är detta tredje och fjärde världens öde? Utsända hjälpare ger en och annan smula, men räcker det? (Jämför Pozzos roll i Becketts pjäs I väntan på Godot.)
Den rike mannen sitter fortfarande, trots alla ekonomiska kriser, ekonomiska förluster och stigande arbetslöshet, vid sitt bord som dignar av överflöd. Var finns den mannens levande själ? Tror han att han kan rädda världen genom att ösa miljarder över fordonsindustri, banker, kärnkraftverk, diskutabla mediciner och giftiga livsmedelsprodukter? Den gamla miljöförstörande industrin har inte upphört, men en ny miljömedveten industri är trots allt på väg. Finns det ett hopp om att den rike mannen skall se världen som den är och upptäcka Lasarus som ligger utmattad utanför hans förgyllda portar och ber om förbarmande?
Benedikt är en tidsmedveten och delvis civilisationskritisk påve. Han ser i Kristus den enda lagen, den enda vägen och den enda räddningen. I Bergspredikan säger Jesus: "Saliga äro de saktmodiga, ty de skola besitta jorden." Men vilka är i dag de saktmodiga? Och vilka är det som besitter jorden? Jesus prisar också de renhjärtade, och de renhjärtade kan man kanhända i första hand finna bland sådana som inte vet ett dugg om den kristendom som västvärlden i någon mån haft som sitt rättesnöre. Påven är medveten om att den kommersiella karusellen, där överlevnadssvårigheterna tornar upp sig, visar en värld på villovägar, men den konstnärliga dimensionens räddningsmöjligheter finns inte med i han resonemang, även om en ny Andens vind anas.
Människosonens dagar anas. Ja, de närmar sig. Och Benedikt skriver om Människosonen, Guds Son och Sonen. Han utreder och klarlägger. Det som utmärker de kristna urkällorna är exorcismen (utdrivandet av onda andar) och helandet. Hur mycket av detta finns inom de nutida kristna kyrkorna?
Benedikt tvivlar inte på demonutdrivandets och helandets nödvändighet och visar sin ödmjukhet när han skriver följande ord: "De skriftkunniga, de som sysslar med Gud på yrkets vägnar, känner honom inte. De har fastnat i snårskogen av sina detaljerade kunskaper. Den enkla blicken på helheten, på Guds egen verklighet som uppenbaras för oss, har gjorts oigenkännlig för dem på grund av deras vetande."
Slutligen måste det sägas några ord om översättningen. Påvens teologiska prosa kan inte ha varit lätt att ge en övertygande svensk språkdräkt. Det märks här och var, men för det mesta är språket välavvägt och genomarbetat. Ja, man kan till och med förstå ett uttryck som "lida våld", eftersom det i den gamla bibelöversättningen (1917 års bibelöversättning) står: "I världen liden I betryck; men varen vid gott mod, jag har övervunnit världen."
Katarisk vind över världen
För 800 år sedan, närmare bestämt den 22 juli 1209, inleddes det påvliga och kungliga korståget mot katarerna. Maria Magdalena-kyrkan i Béziers i Sydfrankrike brändes ned. Enligt legenden lär en kyrklig representant ha sagt: ”Bränn dem alla! Gud känner de sina.” när det hade meddelats att tusentals människor, både katarer och katoliker, hade sökt skydd i kyrkan.
Under sommaren 2009 uppmärksammas denna händelse överallt i sydfranska städer och byar. Man vill minnas katarernas och trubadurernas stora blomstringstid som ägde rum under 1100-talet och i början av 1200-talet.
De som besökt medeltidsstaden Carcassonne sommartid under de senaste decennierna har kunnat uppleva det storslagna skådespelet om Bélibaste, den siste av de invigda katarerna. Han blev bränd på bål på 1300-talet, långt efter det att katarernas sista starka fäste, Montségur, hade fallit.
Det sydfranska katarlandet bjuder besökaren på en överväldigande skönhet: höga bergformationer, djupa dalar, vattenflöden och små medeltida städer och byar som fortfarande har kvar något av sin medeltidsprägel. Till de mest kända katarborgarna hör, förutom Montségur, Quéribus, Puivert och Peyrepertuse, som kallats "ett litet himmelskt Carcassonne".
Katarerna (de rena) hade Johannesevangeliet som rättesnöre. Bland dem fanns både invigda, kallade perfecti(fullkomliga), och lekmän, män och kvinnor, kallade credentes("troende"). Även bland perfecti fanns kvinnor, och man inspirerades exempelvis av följande ord i Matteusevangeliet: "Varen alltså I fullkomliga, såsom eder himmelske Fader är fullkomlig." Den som ville tillhöra perfecti måste genomgå en reningstid som avslutades med consolamentum (en invigningsceremoni). Det inspirerade ordet, andens kraft, kunde uppfylla vem som helst som hade en levande själ. Det behövdes ingen präst som förmedlade kontakten med denna kraft.
Sammankomster kunde äga rum ute i det fria, och vissa katarforskare kallar katarförsamlingarna "en kärlekskyrka". Kanhända rådde samma öppenhet, medkänsla och medmänsklighet som under de första kristna kärleksmåltidernas tid. Det katolska helgonet Bernard av Clairvaux, som sägs ha skrivit över 300 predikningar om Maria Magdalena, och som var med om att instifta Tempelherreorden, besökte Sydfrankrike under 1100-talet.
Han förvånades över de utomkyrkliga katarerna som han upplevde som goda kristna som levde i enkelhet. Det förfall som så småningom inträdde under korstågstiden och efter korstågstiden hade ännu inte inträffat.
De katariska individerna var förmodligen påverkade av gnostiska tankar, som ju också finns i Johannesevangeliet. Vissa påstår för övrigt att de tagit intryck av de solinitierade bogomilerna och av manikeismen.
Mani, som föddes i Främre Asien på 200-talet, såg sig själv som en konstnär. Han brukade signera sina alster med ordet Konstnären. Här skall inte hans livs historia berättas. Den kan läsas i en nutida roman av den franskspråkige författaren Amin Maalouf. Det är svårt att förstå varför både kristna och muslimer förföljt manikéerna till ytterlighet. Vad var det i Manis ljuslära som skrämde dem? Till Manis inspirationskällor hörde den kristna läran (Johannesevangeliet), men också buddism och Zarathustras budskap. Zarathustra har sagt: "Kropp är jord. Liv är eld."
Den inre elden, människans skapande konstnärliga kraft, skulle upplysa tillvaron. Ja, detta såg förmodligen Mani som en mänsklig möjlighet.
Elddopet var andedopet för de katariska människor som rättade sig efter evangelieorden om andedopet och duvan som symbol för Den helige Ande.
För de invigda katarerna var den katolska kyrkans påbud, dogmer och maktutövning en förfalskning av den kristna läran. De kände inom sig Andens vind över världen, och det sägs att några av dem var trubadurer. Andra var vävare eller papperstillverkare, och de katariska kvinnorna var mycket örtkunniga. Man trodde på reinkarnation och levde som veganer men kunde tänka sig att äta fisk. De var fredsmänniskor, och både flickor och pojkar fick lära sig läsa och skriva. Alla som kunde arbetade för sitt uppehälle. I städerna levde katarer och katoliker i ömsesidig respekt.
Carcassonne och Béziers styrdes av den unge riddaren Raimon-Roger de Trencavel som vägrade att lämna ut Béziers katarer till korstågshären sommaren 1209.
Här citerar jag ur min roman Den röde riddaren och hans drömda världar (1992):
"I ett nutida katariskt sångepos, som Kataren-Exriddaren hört, står det i en sång som skildrar slaget om Béziers år 1209:
Så mycket oskyldigt blod,
De kom från norr
på sina eldiga stridshästar,
till Languedoc och Aquitanien.
Över våra berg och våra slätter,
till våra byar och städer,
till Minervois och till Narbonne,
till Lauraguais, till Carcassonne,
till Albi och mången annan plats
där det bodde ädla damer och goda riddersmän
som aldrig gjort någon människa något för när
men vilkas tro blivit alltför djärv."
Kände några av dessa katariska människor till Joakim av Floris (Giacchino da Fiore) som talade om tre tidsåldrar: Faderns, Sonens och Den Helige Andes? Var det Andens tidsålder man ville inleda, en försonande tid där motsättningarna upphör och kyrkan blir överflödig? Dualismen är en spridd företeelse. Det talas om den tröga materien och den genomlysta Anden utan tyngd. Både inom gnosticismen och manikeismen är Demiurgen (världsskaparen) en oupplyst skapelsekraft, "denna världens furste" som Kristus talar om i Johannesevangeliet. Men dualismen är skenbar för en diktare och konstnär som Mani. Även Världsfursten kan upphöra med sin förödelse. En försoning uppstår genom konstens ljuskraft som frigör den fängslade själen och upphäver tvedräkten. Var det detta som Mani och vissa katarer innerst inne menade?
Manikeismen spred sig till Europa och till riken i Främre Orienten. Ja, den nådde ända till Fjärran Östern, där den på ett självklart sätt förenade sig med likartade buddistiska strömningar, där Maitreya (framtidens Buddha) upphäver de sönderslitande motsatserna genom sin djupa medkänsla.
Katarernas invigda kretsar såg fram mot denna tid, Hjälparens tid, och det sägs att man i Montségur, innan borgen föll i mars 1244, iscensatte en ceremoni som kan föra tanken till en manikeisk ljusfest.
Trubadurerna, till exempel Bernart de Ventadorn, Peire Cardenal, Raimon de Miraval med flera, såg, liksom diktaren Goethe, "det evigt kvinnliga" som en eftersträvansvärd egenskap. Det fanns även kvinnliga trubadurer. En av dem var Beatrice de Die.
Två starka strömningar, trubadurernas och katarernas, fyllde Occitanien, där hemliga språk skapades och där diktningen som överlevde korstågstiden skulle komma att inspirera poeter som Dante och Cavalcanti – för att nu inte tala om den världsberömde 1900-tals-poeten Ezra Pound som var väl insatt i den occitanska poesins språk.
Sydfrankrike (Provence, Languedoc och närliggande områden) har en uråldrig magisk historia. Här kan man hitta grottmålningar från urtiden, spår av Isisdyrkan, druidisk solinitiation (exempelvis på toppen av Montségur), arianism, som såg Kristus som en människa med gudomliga egenskaper men inte som varande ett med Gud, och så vidare.
Merovingernas tid är omskriven, och för merovingerna var biet en helig symbol, liksom i det forntida Egypten. Biet, liljan, det katariska korset och inte minst duvan var tecken som betytt mycket i denna del av Europa. Duvan var ett speciellt tecken för den katariska rörelsen och finns även som ett hemligt tecken hos de Gralinvigda. Duvan är en andlig fredssymbol. Och i den lilla staden Minerve finns på en plats utanför kyrkan en minnessten tillägnad katarer som år 1210 gav sitt liv för sin tro. Den har skapats av den nutida franske skulptören Jean-Luc Séverac och är en stele som visar duvan som ett urholkat tomrum i stenen. Duvan är luft och ande, och genom duvans form ser man himlens skiftande färger.
Sonens tid, Fiskarnas era, som har uppfyllts av strid, konflikter, missbruk av energier, dödskrafter, explosionsvansinne, degenerationsteknik och degenerationskommers, tillhör inte Duvans tid, en tid som en gång anades i ett förgånget medeltida Occitanien.
De occitanska trakterna stod på en mycket hög kulturell nivå i jämförelse med andra delar av Europa. Toleransen fyllde sinnena. Poesin och sången flödade. Anden kände inte av några gränser. Men sedan kom korstågen mot katarerna. Det nitiska helgonet Dominicus ingrep i påvens tjänst, inkvisitionens förödande härskarmakt och härjande arméer och rövarband lämnade ett öde land efter sig. Ja, det öde landet har fortsatt att utvidgas. T.S. Eliot skrev The Waste Land, och detta öde land har inte upphört. Poeten T.S. Eliot var, liksom Ezra Pound, en kännare av den occitanska trubadurkonsten och de riddarsagor som fyllde de medeltida hoven med inspiration, initiation och höga ideal.
Hur står det till med denna trubadurriddarkonst i vår dystra kärnkraftsera? Folkkampanjen mot kärnvapen och kärnkraft har inte gett upp. Det är en stor sak. Greenpeaceriddare har räddat både valar och regnskog. Duster utkämpas på nya rännarbanor (inre och yttre), och en och annan pennans riddare försvarar en litteratur som inte i första hand är kommersiellt gångbar och ett berättartekniskt cirkusnummer i den vanliga bokindustrin. Vem vill i dag, liksom Ålandsdiktaren Joel Pettersson (verksam för cirka hundra år sedan) "frigöra diktaren från bokindustrin"? Hur ser dagens inkvisitorer ut? Vilka masker bär de? Hur ser deras ideal och måttstockar ut?
Da Vinci-koden är en av de största kommersiella bokframgångarna under de senaste åren. Den tillhör bokindustrin. Men den uttrycker trots allt ett intresse för Maria Magdalena och Kristus och deras eventuella nära förhållande, ett fritt förhållande – något som även katarerna lär ha trott på. Maria Magdalena, som litteraturhistorikern och konstforskaren Margaret Starbird ser som en impulsgivare i Sydfrankrike i början av den kristna eran, är en framträdande kvinnlig kraft även i dag. En medeltida konstnär har målat henne som predikant i Provence. Nobelpristagaren Anatole France har skildrat hennes ankomst till en sydfransk romersk provins. Och Giotto (1266–1337) har målat den båt i vilken hon färdades över Medelhavet till Les-Saintes-Maries-de-la-Mer, nära staden Massilia (nuvarande Marseille).
Några av de mest tilltalande målningarna föreställande Maria Magdalena har skapats på 1600-talet av den franske konstnären Georges de La Tour. Här ser man hur hon sitter framför ett ljus och en spegel. Tillhörde denne målare en speciellt initierad krets med anor från katarernas medeltid? Ja, det är möjligt.
Den katariska strömningen har inte lämnat Sydfrankrike och världen. Den tar sig hela tiden nya uttryck. Andens eld fortsätter att brinna mitt i de ekonomiska kriserna. Solkraften har börjat användas på ett nytt sätt. Vi har länge nog blundat för ljuset, katarernas ljus, Manis ljus, Johannesevangeliets ljus, den inspirerade diktens och konstens ljus. Gunnar Ekelöf, som i sin Diwan-trilogi skrivit om en manikeisk kurdisk furste, skriver i diktboken En natt i Otocac: "Religionen är den sanna konsten/men endast konsten är den sanna religionen/ och biskopen och akademikern är inte ens/ dåliga kritiker". Slutorden i denna dikt lyder: "Konsten är djup osäkerhet./ Religionen djup ovisshet."
Kan vi nu säga att det öde landet har börjat grönska på nytt? Har en ny katarisk vind börjat blåsa över världen? De senaste decenniernas återupptäckt av de medeltida katarerna har medfört en ny blomstring i deras occitanska hemtrakter. Festivaler som hyllar katarerna och trubadurerna pågår varje sommar. Poesins borgar lever upp på nytt. Duvan är inte längre bortglömd. Och mycket av den anda som Maria Magdalena initierade och som katarrörelsen levde upp till har återuppstått.
I den katariska andens vind finns även solen. I en hymn av den medeltida trubaduren Peire Cardenal (citerad i romanenDen röde riddaren och hans drömda världar) hyllas den kosmiska moderliga skapelsekraften. Både Maria Magdalena och modern Maria är kvinnliga krafter som var sällsynt närvarande under katartiden, och denna närvaro har inte minskat. Det skrivs en hel del i dag om den svarta madonnan (Isis, Maria Magdalena …) och om den gudomliga modern. Här följer avslutningsvis två signifikativa rader av Peire Cardenal:
"Och Du, Du är Dagens Inbrott,
Du vilkens Son är Solen."
Anatole France
Moder Jord har under sekler och årtusenden misshandlats av en mänsklighet som i denna yttersta tid fortfarande framhärdar i att använda en förödande vapenmakt. Rikedomar samlas hos ett fåtal och fattigdomen växer – även i de s.k. rika länderna. Man knuffar sig fram för att få en plats i solen, och överallt säljer man tjänster och varor till människor som egentligen inte behöver dessa tjänster och varor.
Att andas kan vara en "and-akt". Det visste nog farao Echnaton, det forntida Egyptens store nytänkare som både var poet och skapare av en konstnärlig solstad. I vår tid växer det upp städer i t.ex. ett av de rika arabemiraten, där både solteknik och annan miljövänlig teknik används. Samtidigt satsar man på kärnkraft och exempelvis brunkol som gett ett omhuldat företag som Vattenfall en massa vinster och åstadkommit stor förödelse i en unik tysk kulturbygd. Hur mycket pengar går till förnyelsebar energi och till forskning som tjänar miljön? Förmodligen än så länge struntsummor i jämförelse med de enorma belopp som den destruktiva teknikgalenskapen slukar i sig.
Den österrikiske naturforskaren Viktor Schauberger kallade en gång den västerländska tekniken för en dödsteknik. Han fick erfara hur både jord- och skogsbruk blev missbruk. Balansen gick förlorad.
En gång fanns det heliga skogar, heliga källor, heliga vattendrag och tempel där "naturgudinnor" hyllades. Sen kom en tid när jordens resurser enbart skulle utnyttjas. Men visst finns det undantag. Ursprungsfolken övergav inte sin verkligt djupa naturkänsla och naturinsikt. Men den moderna civilisationen har rusat och rasat fram under sekler. Nu börjar man ana en sluträkning - en räkning för alla. Vem ska betala?
Det mytiska och omskrivna året 2012 närmar sig, och vissa hoppas och tror på en tid när ett sant skapande respekteras, en tid när man inte behöver drunkna i meningslösa varor.
Lyxen kväver och fattigdomen kväver. Man fortsätter att sälja sig själv till höger och vänster för att kunna överleva och upptäcker ibland ett nytt medvetande, ett solmedvetande i poesins och konstens värld.
Poeten, profeten och helaren Jesus Kristus har en humor och spontanitet som den internationellt kände filmskaparen Luis Buñuel har förstått i sin film Vintergatan. I Matteus evangelium säger han till exempel (här är den engelska bibelöversättningen att föredra): "O faithless and perverse generation, how long shall I be with you? how long shall I suffer you?"
Redan för två tusen år sedan bredde månglarna ut sig. Och vad skulle Människosonen säga om de manligt brutala världskrig som svept fram över jorden och de hyllade ekonomiska "under" som uppstått under de senaste decennierna? Hans under hade en annan kvalitet. Var finns nu de undren? På scenerna, på biograferna, i teveapparaterna, på internet eller mellan böckernas pärmar?
Den insiktsfulle franske författaren Anatole France såg undren i vardagsvärlden och berättade om helgon och helgonlika människor för cirka hundra år sedan. I mitten av 1900-talet skriver diktaren Saint-John Perse i sitt mirakeluppfyllda epos Vindar om en värld i förvandling. Starka vindar blåser. Andens vind griper tag i människor, almanacksmänniskor, plägsedsmänniskor och ägodelsmänniskor som skyggat för en ny världsbild.
Inte ens den hyllade vetenskapens broar är hållbara, och mycket av den teknik som hittills dominerat har varit en noshörningsteknik. De hårdhudade "noshörningarna" vimlar det av på gatorna. Dramatikern Eugène Ionesco har rätt. Man vågar ibland knappast gå ut kvällstid eller nattetid, och i USA lär det vara vanligt att människor sover med vapen under huvudkudden.
"Om ni kommer i närheten av mitt stängsel skjuter jag." ... "Om ni kommer i närheten av min gräns skjuter jag." ... "Min barndom var ett helvete. Nu ska jag hämnas ..." Och så vidare. Till och med den heliga staden Lhasa i Tibet har blivit ett Las Vegas full av bordeller och spelhålor.
Vad kan vi vänta oss? En ny dödsövervinnande mänsklighet som diktaren och nobelpristagaren Saint-John Perse låter ana i dikteposet Vindar?
I det poetiska skapandet, konstens omistliga värld, finns det åtminstone ett hopp. Och vissa visionärer ger aldrig upp. Jag tänker nu på en berättelse av Anatole France i hans självbiografiska bok Lille Pierre (1918). Denna berättelse heter "De två kamraterna" och skildrar två konstnärer. Den ene har bara målat en enda tavla och det är en kopia av en Rubens-målning. Han är mycket fantasifull, konversabel och filosofisk och bär inom sig stora dukar fulla av historiska händelser. Han berättar, läser, filosoferar och fantiserar, men de stora dukarna förblir drömmar i en parisisk vardagsvärld där han hankar sig fram genom småsysslor, exempelvis vinjettecknande.
Den andre kamraten är hans motsats. Han är ordkarg, trädknotig och renhjärtad i sitt väsen. Det är inte ofta han säger något, men han målar och blir så småningom berömd. När han nått sin berömmelse och är en omskriven konstnär är hans vän fortfarande okänd men har kvar sin levande humor och fantasi. Inom honom lever fortfarande de händelserika dukarna som – påstår han – skulle vara för mycket för hans målarkamrater om de blev målade.
En dag när den kände konstnären tillsammans med bokens berättare kommer upp till en vindslya där "drömmaren" bor finner de honom svårt sjuk, och den enda målning som syns är Rubens-kopian. Vännerna tar adjö av varandra, och den fantasifulle "tomhetsmålaren", som inte lämnat efter sig några mer påtagliga avtryck av sin existens, tycks inte vara olycklig när han går över gränsen. Kanske har hans fantasi under hela hans liv fyllt honom med en oupphörlig lycka – en lycka som de flesta saknar.
När han utandats sin sista suck säger hans kamrat, den ordkarge målaren: "Förbaskade tillställning!"
De båda kamraterna är – var och en på sitt sätt – något av helgon. De lever med, de förstår. Ja, kanske har de även en förståelse för hela mänsklighetens roll.
Men om mänskligheten någon gång skulle utandas sin sista suck, vem finns då kvar som kan säga: "Förbaskade tillställning!"?
R enässansen höjde taket. Man kunde andas friare. Man vågade vara mer sant egensinnig, mer storsinnad och mer djupsinnig än tidigare. En genomgripande pånyttfödelseanda var på väg, men den katolska dogmatismen och politiska och religiösa maktstrider gick inte att undvika. Under 1500-talet härjades Frankrike av hugenottkrigen, och under detta århundrade verkade en av Västerlandets storslagnaste tänkare genom tiderna, nämligen Giordano Bruno, född år 1548 i Nola, en landsortshåla inte långt från Neapel. Redan i tonåren blev han en dominikanbroder. Han studerade flitigt och läste även litteratur som närmast kunde anses vara kättersk, bland annat av Erasmus Rotterdamus. Vid 26 års ålder var han tvungen att fly efter att ha gjort sig omöjlig inom sin orden. Han kallade sig själv ”en akademiker utan akademi” och trodde att han skulle finna en viss frihet hos kalvinisterna i Genève. Men här var man lika dogmatisk, inkrökt och inskränkt som hos de mest inkvisitoriska katolikerna.
Ariosto kunde skriva sitt epos Orlando furioso, som i sin handling berör myter om antika gudar och gudinnor, i början av 1500-talet, och Botticelli kunde år 1485 skapa sin berömda målning Venus födelse. Lorenzo de’ Medici såg till att skriftsamlingen Hermes Trismegistus, som innehåller egyptisk visdom i senantik tappning, översattes av Ficino, som Bruno läste och inspirerades av.
Den kända Brunoforskaren Frances A. Yates, som år 1964 gav ut boken Giordano Bruno and the Hermetic Tradition, är medveten om Brunos stora intresse för hermetismen och det faraonska Egyptens tankevärld och livsvisdom. Vad döljer sig bakom slöjorna? En ny uppståndelse, en omätlig och magisk värld, där konst och vetenskap förenats?
Yates ser Bruno som en magiker som insåg den helande konstnärliga magin hos Kristus och hans apostlar. Bruno ville reformera makten och trodde på de egyptiska gudakrafternas återuppståndelse inom den kristna världen.
I Hermes Trismegistus talas det om en stad som kallas Adocentyn, kanhända en framtida solstad full av människor som kan leva i harmoni med skapelsen! Yates citerar: ”The gods who exercise their dominion over the earth will be restored one day and installed in a City which will be founded towards the setting sun, and into which will hasten, by land and by sea, the whole race of mortal men.”
Denna hermetiska profetia flyter fortfarande omkring som en drömbild i människors inre. Men visst har solkraftens närvaro och solenergins möjligheter blivit en alltmer påtaglig verklighet. Vi kan inte hur länge som helst som strutsen sticka ner våra huvuden i sanden och på så sätt tro att vi löser alla våra problem.
Luftföroreningar och vattenföroreningar fanns även på Giordano Brunos tid, men de var inte så alarmerande. Regnskogarna var i stort sett orörda. Men skogarna runt Medelhavet hade förstås skövlats, exempelvis av de krigiska romarna, vars ättlingar vi nu ser överallt.
Männen har dominerat, men visst fanns det starka kvinnor under korstågstiden och under renässansen. Hildegard av Bingen är en av dessa, en människa med renässansegenskaper flera hundra år före Brunos tid.
Munken Giordano Bruno förblev under hela sitt liv en lärd vagabondakademiker och munk. 1582–84 vistades han i England och skrev då ett par av sina mest kända verk, till exempel La Cena de le Ceneri (Askonsdagsmåltiden) som 1994 utkom på svenska i översättning av Paul Enoksson (förlag Atlantis). I denna bok står det på sidan 255: ”… vad jag avsett och hållit för sant, vilket kort sagt innebär att jag betraktar universum som oändligt, det vill säga produkten av en oändlig kraft, eftersom jag ansåg det ovärdigt att den gudomliga godheten och kraften, som är i stånd att bortom denna världen skapa ännu en, ja, oändliga världar, skulle ha skapat en begränsad värld.”
Den amerikanske författaren och universitetsläraren Ramon G. Mendoza skriver i sin bok The Acentric Labyrinth, Giordano Bruno’s Prelude to Contemporary Cosmology (1995) om Brunos oändliga intresse för det oändliga. Denne filosof, som vägrade att begränsa världen och medvetandet, var naturligtvis en nagel i ögat på inkvisitionen, vars blodiga historia inte hade undgått honom. Han lärde och lärde ut, hade ett ovanligt skarpt minne och måste lämna universitet efter universitet i stad efter stad på grund av sitt fria ickedogmatiska tänkande. Man bevakade sina revir, då som nu. Ja, man försökte då som nu slänga ut de nyskapande andarna på sopbacken.
Var inte solen i oändlighetens perspektiv en strålande gnista bland alla andra strålande gnistor och alla andra strålande solsystem och galaxer som föds och dör ut, tänds och slocknar i en oändlig skapelseakt utan centrum? Med Brunos ord: ”Det enda centrum som finns finns under vars och ens fötter.” Vissa inskränkta Big Bang-fantaster med entropiinställda ögon skulle ha retat gallfeber på honom.
Det är för många nutida människor populärt att påstå att vi måste leva här och nu och glömma då och i morgon. I vissa upplysta indiankulturer är detta ett ynkligt tänkande. Vi deltar enligt Bruno i kretslopp där alla tider är ständigt närvarande. Och varför skulle vi begränsa vår tid när oändligheten finns?
Ett berömt Brunocitat är dessa ord: ”Vid horisontens korsväg står Människan.”
Den korsvägen har vi kanske ännu inte nått, men den närmar sig.
Filosofen och nytänkaren Giordano Bruno hade troligen en övertro på bildade människors fattningsförmåga och välvilja. Han tänkte nytt och stort och utvidgade Kopernikus’ världsbild, där solen är centrum och inte jorden. Han var mer vidsynt än Galileo Galilei och skrämdes inte av inkvisitionen. Han gick i fällan. En tid före återkomsten till Italien var han med om bokmässan i Frankfurt. Ja, han var sannerligen en bokälskare, själv upphovsman till cirka trettio verk, och borde aldrig ha lämnat Frankfurt.
Han lockades till Italien av en ung rik italienare vid namn Mocenigo som ville ha honom till sin lärare och som senare missförstod honom. Efter en kort tid i Italien blev han omhändertagen av inkvisitionen 1592 i den venetianska republiken, som tyvärr snart utlämnade honom till Rom, vars påve var en nitisk kättarförföljare. I cirka sju år satt han i ett inkvisitionsfängelse – i en mörk romersk påvlig fängelsecell. Dålig mat, läsning av den italienske 1200-talsteologen Thomas av Aquino (den ende författare han tilläts läsa), besök av inkvisitorer, dålig hygien … Mörker och åter mörker … Hur uthärdade han? – Man kommer nästan att tänka på den marockanska författarinnan Malika Oufkir, som i slutet av 1900-talet under tjugo års tid var instängd i ett ökenfängelse, där måhända ljuset trots allt var mer närvarande än i Brunos fängelsehåla.
De nitiska inkvisitorerna försökte få honom att avstå från sin världsbild. Han skrev ett brev till påven för att förklara att han på intet sätt var fientligt inställd till den katolska kyrkan, och det sägs att detta brev öppnades men aldrig lästes. Till de inkvisitionsdomare som år 1599 fällde domen sa han: ”Ni, mina domare, som fäller denna dom, känner troligen större rädsla än jag som mottar den.”
Den 17 februari år 1600 gick han naken och bakbunden, och med ett munlås som gjorde det omöjligt för honom att tala, till avrättningsplatsen Campo dei Fiori i Rom. Det berättas att en munk, innan bålet tändes, i all välmening sträckte fram ett krucifix mot honom för att på detta sätt utdela en välsignelse. Men han lär ha böjt undan huvudet. – Hur skulle han kunna motta en välsignelse av en korsfäst Kristus i ett gränslöst universum där till och med döden kommer till korta och där Kristus själv sägs ha uppstått från de döda?
Nu finns det på det blomstertorg där han mötte döden, Campo dei Fiori, en staty rest till hans minne. Har den påvliga kyrkan bett om ursäkt eller förlåtelse? Inte vad jag vet. Har vi bett om förlåtelse? Inte vad jag vet. Jo, påven Johannes Paulus II lär ha bett om ursäkt. Men räcker det?
Irländaren James Joyce har i sitt storverk Finnegans Wake gjort sitt. Här i denna mästerliga språklabyrint, som gestaltar ett ofantligt mänskligt kretslopp, förekommer Giordano Bruno under flera täcknamn. Den renässansfrihet denne filosof bar i sitt väsen fortsätter att inspirera skapande människor på deras väg utanför de av alla accepterade och romerskt raka autostradorna.
Echnaton och Ekonomen
Den amerikanske tonsättaren och teoretikern John Cage skrev en gång att den enda platsen där utopin och anarkin kunde förverkligas var det geografiska utrymmet som konsten (alla former av konst) tillåter. Så bli inte rädda, det är bara konst. Tidningen Kulturen kommer att bjuda läsaren på författares egna texter eller på bildkonstnärers arbeten under denna kategori som vi kallar Utopiska geografier. Denna gång författaren Percival.
Ekonomen: Det var väl föga ekonomiskt att bygga Horisontstaden? Du bröt ju mot alla regler på den tiden: stängde templen, lät bli att försvara ditt land … trodde att du skulle skapa ett nytt samhälle. Som det visade sig att människorna inte var mogna för. Du var alltför optimistisk och idealistisk, poetisk och drömsk.
Echnaton : Det stämmer inte. Det var de andra, Amon-tjänarna eller Mammonstjänarna, som var drömska och orealistiska. De skulle tjäna pengar på allt. Genom att härska i mörka tempel, i detta fall inte banktempel där du härskar, ville de styra och ställa efter sina egna blinda gudars, sina egna begärs, önskemål.
Ekonom en: Ja, men du måste väl erkänna att Achetaton, Horisontstaden, som för dig tog några år att bygga och som endast existerade ett tiotal år, var ett enormt misslyckande? Du var den store förrädaren i många forntida faraoners och Amon-prästers ögon.
Echnaton : Förrädare!? Jag förrådde inte naturen, inte solen, inte människornas äkta skapande … Mitt stora Aton-tempel var ett öppet tempel där solen och ljuset härskade. Utan solens kraft kan ingen människa existera.
Ekonomen: Ja, men vi har ju vår olja, vi har kärnkraft. Vi har våra bilar, våra fabriker, våra skyskrapor, våra gruvor, banker, palats, gigantiska städer och en enorm infrastruktur. Dessutom medier … tv, radio, telefon, mobiler, Internet … Vi härskar över en hel värld. Det är mer än vad du gjorde.
Echnaton : Vilket härskande? Så vitt jag förstår är ni lika förstockade som min tids Amon-präster. Ni förstår inte ert eget bästa. Ni leker en blindbockslek med förödande naturkrafter. Ja, ni håller på att förinta grunden för all tillvaro. Solen, som borde förena er alla, har ni ännu inte förstått.
Ekonomen: Vi tänker på det som är lönsamt. Vi har inte tid med romantiska fantasier, solen och sånt … Visserligen har vi våra stränder och semesterorter, men det är ju bara tillfälliga rastplatser … Men, det är klart: vi vill ju vara solbrända och vaggas av havet. Sånt ingår i semesterekonomin.
Skratt från kafégäster.
Echnaton : Hur upplever ni solen?
Ekonomen: Jo, den finns ju där. Den kan vi tjäna pengar på om den lyser på de rätta platserna och drar till sig en mängd turister.
Echnaton : Så ni har inte kommit längre i er utveckling?
Ekonomen upprörd : Längre? … Vi har råd med det mesta. Vi klättrar uppför berg under vår fritid. Somliga spelar ett högt spel, går på kokain … Andra tjänar pengar på att sälja vin och sprit. Börsen är viktig, och börsanalytiker behövs.
Echnaton : Men solkraften då? Har ni upptäckt den verkliga solkraften, solenergin inuti er själva?
Ekonom en: Solenergi – solceller och solkraftverk av olika slag – det har jag hört talas om. Men det är föga lönsamt. Det är olja, kol och kärnkraft, tung industri, vapen, bilar, datorer och liknande som vi tjänar pengar på. Paus Det måste ju gå runt. Vi måste hålla igång sysselsättningen.
Upprörda kaféröster hörs.
Echnaton : Sysselsättningen? Menar du slavmarknaden? PausVad är det ni har åstadkommit? Är det en fredlig och vacker värld ni har skapat? Har ni förståelse för den sanna skönheten? Vad har ni gjort med de stora urskogarna? Vad händer i slumkvarteren? Paus Hur mycket har era konstnärer och diktare att säga till om?
Ekonom en: Konstnärer och diktare? Ja, de är väl bra så länge de tjänar oss, så länge de förgyller vår tillvaro med ett och annat. Men det där är ju bagateller och marginalföreteelser. Det är marknadskrafterna som styr och bestämmer. Diktare och konstnärer är ofta obekväma och sällan lönsamma.
Echnaton : Det är alltså lönsamheten som är er gud. Har ni aldrig tänkt på den inre lönsamheten, ert inre solrike?Ekonomen: Nu förstår jag inte. Nu hänger jag inte med …Plums- och plaskljud från hamnen. Båtmänniskorna hörs …
Echnaton : Solen är en kraft i allt liv, och om människan tjänar den kraften lyser hon upp sin tillvaro. Men ni har släckt era inre solar. Det är en stor tragedi. Eller komedi.
Paus fylld av skratt och sorl.
Ekonomen: Inre solar? Det där är poesi. Du är en poet efter vad jag har hört. Och poesi brukar vara olönsamt och obegripligt. Det kan man inte leva på. Det säljer inte.
Echnaton : Men jag har hört talas om bokmässor. Finns det inga solpoeter som besöker bokmässorna och sjunger sina solhymner från scenerna?
Ekonom en: Bokmässorna är till för såna som säljer och vill sälja. Sig själva och andra.
Plums och plask hörs. Sång i fjärran.
Och det finns förstås poeter som är kändisar och uppmärksammas här och var. Men bästsäljarna, de författare som säljer, ger folk vad folk vill ha: spänning och intriger som är trendiga.
Echnaton : Och hur är det med samvetet? Solsamvetet, världssamvetet, samhällssamvetet, det djupa människosamvetet?
Röster och sorl från hamnen.
Ekonomen: Samvetet ingår inte i vår vokabulär. Det tillhör religionen. Men det är klart att vissa religiösa rörelser omsätter stora belopp, så vi får inte blunda för den typen av affärsföretag.
Echnaton : Min tids Amon-präster hade det gott ställt. Men för min del gynnade jag i första hand de nyskapande konstnärerna. De kunde tillåta sig att prisa naturen och ge anden vingar.
Ekonomen: Det där är grekiska för mig.
Echnaton : Eller hieroglyfer. Obegripliga symboler.
Ekonom en: Jo, men hieroglyferna har tolkats. Det var fransmannen Champollion som inledde det arbetet. Och han kunde till och med grekiska och arabiska.
Echnaton : Visserligen. Men den upphöjda innebörden, den innersta meningen? Ta till exempel hieroglyfen ankh – livsnyckeln och andedräktens och andetagets hieroglyf. Har ni förstått den?
Ekonom en: Andedräkten? Andetaget? Det där låter flummigt.
Plums och plask från havet.
Echnaton : Ja, men alla människor andas ju. Men hur? Och av vad jag har sett flämtar de flesta nutidsmänniskor runt utan att ha kunnat hämta upp någon djupare energi ur sin andning.
Havsandning och sång från hamnen.
Ekonomen: Ja, vi har bråttom nu för tiden. Andas … sol och allt det där … Det tillhör den andliga biten. Och sånt är lyx för några besuttna.
Echnaton : Skulle andningen vara en bit för de besuttna? Hur står det till med ert förstånd?
Ekonomen: Det ska du säga! Du som av många egyptologer har ansetts vara galen, en galen fanatiker som hyllade det orimliga. Eller …
Echnaton avbryter : Prat. Jag hyllade Solen. Den är minst av allt orimlig. Den är allas vår energikälla. De mörka krafter ni använder er av – olja, kärnkraft, kol et cetera – är katastrofala avarter. Ni har inte insett sanningen.
Ekonom en: Sanningen? Det är bruttonationalprodukten, profiten, tillgång och efterfrågan … tillgångarna och de naturtillgångar vi kan utnyttja.
Echnaton : Ni utnyttjar och ni producerar. Men vad är det ni skapar? Vad är det för själ som finns i era produkter?
Ekonomen: Själ? Det är ett förlegat begrepp. Vi har moderniserat världen. Vi har psykologi och sociologi. Men nån själ har vi inte.
Echnaton : När jag tillsammans med min gemål Nefertiti styrde Egypten talade vi om nio själar. Själva kroppen var en själ, andningen och livskraften en annan. Vi hade fortfarande kontakt med urtidens visdom, skapelsens begynnelse. Medan det verkar som om ni sjöng på sista versen …
Ekonom en: Det är väl ändå en överdrift? Det finns många optimistiska prognoser. Miljöförstöring, klimatförändring, växthuseffekt och allt det där skrivs det ju en hel del om. Medierna har sagt ifrån. Medierna har inte tigit om vissa varningstecken. Men det där kommer att lösa sig. Tekniken ordnar allt.
Motorbrum och motorcykelbuller hörs.
Echnaton : Tekniken, ja. Ni tror på er robotmänniska, era penningtransaktioner, er girighet och exploatering. Någonting som inte säljs har intet värde. Men solen kan ni inte köpa. Och en sann solpoet kan ni heller inte köpa. Jag säljer mig inte.
Ekonomen: Du måste lära dig att marknadsföra dig själv om du ska överleva i vår tid.
Echnaton : Jag medger att jag nu börjat inse vad er tid går ut på. Det är en dödstid med en dödsteknik som vuxit fram ur en blind själ. Era profeter är väl knappast poeter, utan snarare börsanalytiker. Och inuti er civilisation hackar ett ostämt hjärta.
Ekonomen: Ja, skål då Echnaton. Vi tycks inte riktigt förstå varandra.
Echnaton : Ja, skål! De skålar. Nej, just det. Vi tillhör skilda världar. Men innerst inne tillhör vi samma värld. Nämligen Solens.
Ekonom en: Vad är egentligen ekonomi för dig? Du kan väl inte bara leva på luft och sol?
Echnaton : För mig är den sannaste ekonomin det rena vattnet, den friska källan, den rena luften, de heliga lunderna, jordens frukter och gröda, och all den konst som förhöjer känslan av liv.
Ekonomen: Jaha, allt det där kanske gick an en gång i tiden, men nu är det förlegat … Det är ekonomin som regerar. Inte naturen.
Echnaton : Ja, vi får väl se när naturen gör uppror och sätter er på plats i ett spel där er ekonomi inte ens är en ynklig räddningsplanka.
Dunsar och plask hörs från havet.
Ekonom en: Menar du kanske att vår planet kan liknas vid Noaks ark i ett osäkert rymdhav? … Ett tu tre slår blixten ner och då …
Echnaton : Kanske. Men ännu lyser solen. Utan dess närvaro skulle inte ens en myra kunna leva. Och vårt planetsystems sol är värd en hyllning. Avlägsen kretensisk sång och ljud från hamnen. Om människohanden handlar rätt kan den ses som ett fullföljande av den kraft som kommer från solen. Kanske var det så van Gogh kände sig när han skapade sina soluppfyllda målningar.
Ekonomen: Jaså, du känner till van Gogh? Ja, han har ju blivit en vinstgivande historia. Paus. Men själv hade han knappt mat för dagen.
Echnaton : Vinstgivande? Han är en av mina efterföljare. Det är så jag ser det. Paus. Jag såg till att konsten blomstrade när jag levde. Och det är väl meningen att konstnärerna ska hylla och vara medskapare till naturen och det ljus som uppfyller oss?
Ekonomen: Men konst är väl inte bara en hyllning? Echnaton :Nej, det har jag insett. Konstnärerna och diktarna nu för tiden vill ju både riva ner och bygga upp. Och kanhända är några även medvetna om att de är med om att skapa en värld som ingen ännu har upplevt. Jag menar: en blomma, en lilja, kan vi beundra. Men förstår vi varför den sträcker sig uppåt mot ljuset och ger oss en skönhetsupplevelse?
Ekonom en: Jag vet inte … Det där ligger utanför min horisont. Jag måste tänka på kalkyl, budget, investeringar och börsnoteringar. Och det är ju vinsten som gäller. Vinsten, försäljningen, hela kapitalet …
Echnaton : Men själen då, den som du förnekar. Hela den konstnärliga formuleringen?
Ekonom en: Häll i mera vin, Echnaton, och låt oss skåla för framtiden!
Echnaton : Ja, en framtid i ljus där ekonomin inte hänger i luften som ett överhängande hot, utan landar på jorden och tar hänsyn till den verklighet som ni moderna människor hela tiden har flytt ifrån.
Ekonom en efter att ha läppjat på sitt vin : Jaså, säger du det. Jag trodde det var du som var eskapist.
Echnaton : Det beror på hur man ser det. När jag regerade var naturens gåvor vår viktigaste verklighet. Och vad har ni nutida mammonsträlar gjort av dessa gåvor?
Ekonomen: Nåja, jag är väl ingen barfotaekonom precis, och nån natursvärmare är jag inte heller. Men jag har så det räcker. Till en skidsemester när det är skidsäsong och en strandsemester som just nu pågår. Ja, du vet … Man måste ju leva.
Glatt kafésorl.
Echnaton : På min tid gav jag solen en huvudroll. Och det gjorde också de konstnärer jag samarbetade med. I mitt soltempel, mitt Atontempel, kunde man se hur solstrålar grep in i tillvaron med händer som höll livsnycklar. I den andan levde nog också van Gogh, som har målat solrosor som ingen annan före eller efter honom.
Ekonom en: Jovisst … du har dina idéer du. Men skål i alla fall! Vinet smakar bra. Här på ön finns det ju gott om druvor som mognat i värmen och solen. Och sånt kan man väl kalla god ekonomi.
Echnaton skrattar, och Ekonomen smittas av skrattet och skrattar också. Havet hörs.
Jag gillar den här sidan Du gillar den här sidan • 8 personer gillar den här sidan
Dela sidan på Facebook
Skriv en kommentar: (Klicka här)
Klicka här och skriv din kommentar
Bokstäver kvar: 160
Skicka mig ett e-postmeddelande när någon svarar på min kommentar.
OK Skickar...
Fantastisk bok Ung poet i Orienten!
Det är din systerdotter Charlotte som skriver. Var nyfiken på din hemsida. Skriver själv mer och mer. Take care.
Kul titel.Och tänk att den finns även som E-bok!
Hur når jag dig Percival via mail? The one I just sent returned.
Please enlighten me here.
Tack för nyheten, Percival det här att boken nu finns som e-bok ska underlätta för alla som inte velat eller kunnat läsa pappersboken!