Vi kan like gjerne sløse bort oljeformuen med en gang, for om femti år er Norge muslimsk likevel, sier en biloppretter på Kløfta som er gjennomgangsfigur i boken «Frp-koden». Forfatteren, Magnus Marsdal, hører selv til langt ute på venstresiden i politikken, men har tydelig sympati for de folkelige Frp-erne han skriver om - med unntak av tendensene deres til fremmedfiendtlighet.
Innvandringsskepsis skyldes ofte rene fordommer. Men det kan også skyldes mer rasjonelle (om enn ikke nødvendigvis økonomisk korrekte eller moralsk aktverdige) synspunkter som at innvandrere «tar jobbene våre». I Norge har vi imidlertid hatt full sysselsetting så lenge at «innvandrerne tar jobbene våre» ikke er en veldig troverdig påstand. Kanskje frykt for at innvandrerne «tar trygdene våre» er en mer relevant forestilling for politiske oppfatninger? En fersk studie publisert i American Sociological Review har sett på denne problemstillingen basert på data fra 17 rike demokratier, og konkluderer med at så ikke er tilfelle.
Men trygd kan være ulike ting - vi kan skille mellom universelle velferdsordninger og personlig opptjente rettigheter. Den viktigste opptjente rettigheten i det norske trygdesystemet er alderspensjonen fra folketrygden. Du og jeg har samme rettigheter til sosial støtte og legebehandling. Men vi har ulike rettigheter til alderstrygd ut fra ulik opptjening. Gjelder solidariteten med nye innvandrere slike ordninger i samme grad som for andre sosiale programmer?
Koblingen mellom dette resonnementet og biloppretteren i «Frp-koden» virker kanskje litt søkt. Han har neppe formulert akkurat disse tankene. Men intuitivt kan han ha koblet problemstillingene. I et land med nettogjeld vil innvandring fordele gjelden på flere potensielle skattebetalere. Mens i et land med netto formue som Norge, blir formuen i stedet fordelt på flere potensielle trygdemottakere.
Oljefondet heter offisielt «Statens pensjonsfond - Utland». Men i praksis kan oljepengene komme til å bli brukt til hva som helst. Og det er mange forslag - fra veibygging i Norge til vaksinering i u-land. Arbeiderpartiet brukte oljefondet til industripolitikk da staten kjøpte seg inn i Aker i 2007 på en merkverdig måte. Og fondet ble brukt til en vellykket motkonjunkturpolitikk under finanskrisen. Alt dette kan det sikkert være ok å bruke penger på, men det har ikke noe med pensjon å gjøre.
Så langt har det likevel gått forbløffende bra med oljeformuen vår på grunn av handlingsregelen som sier at vi ikke skal bruke mer oljepenger årlig enn tilsvarende fire prosent av oljefondet. Når historien skrives om 100 år vil nok handlingsregelen fremstå som en forbløffende bragd - at et parlamentarisk demokrati med koalisjons- og mindretallsregjeringer har klart å spare en slik lottogevinst som oljen. Men handlingsregelen er ikke hogget i stein. Det er ikke nødvendigvis bare grasrota i Frp som helst ville brukt oljepengene med en gang, regjeringspartiet Frp og Siv Jensen er heller ikke noe glad i handlingsregelen. Erna Solberg fremsto ikke som en krystallklar forsvarer i valgkampen i høst, vel vitende om Frps holdning.
Oljefondet er på 5100 milliarder kroner, som er et fantastisk stort beløp. Mer enn én million kroner for hver eneste nordmann. Vi kan trygt si at barn som fødes i Norge i dag blir født med en sølvskje i munnen. For dem som ønsker å se hvor fort pengene strømmer inn, har Norges Bank Investment Management lagt ut et speedometer som gir løpende oppdatert verdi på fondet på hjemmesiden sin.
Men et tall som er enda større enn de 5100 milliardene er 6044 milliarder. Det er anslaget i Nasjonalbudsjettet for 2014 på forpliktelsen målt i kroner som staten har påtatt seg knyttet til allerede opparbeidede rettigheter til fremtidige utbetalinger av alderspensjoner fra folketrygden. Men det finnes ikke noe speedometer som viser utviklingen i det tallet. Menneskets behov er enkle: «husly, mat, og å holde gjeld borte fra balansen» skrev Richard Greene i 1980. Sølvskjeen spedbarnet blir født med står på konto, mens pensjonsregningen til foreldrene og besteforeldrene ikke står i balansen og derfor lett å glemme. Men foreldre og besteforeldre forventer at regningen blir betalt en gang i fremtiden.
Systemet vårt er med andre ord basert på en generasjonskontrakt hvor dagens yrkesaktive betaler for dagens pensjo-nister. Det fungerer fint så lenge systemet er stabilt. Men det er det ikke. I dag utgjør eldre (over 67 år) cirka 20 prosent i forhold til antall personer i yrkesaktiv alder (20-67 år). Det tallet vil stige jevnt og trutt til cirka 40 prosent i 2060. Det setter systemet under et veldig press og kan knekke generasjonskontrakten.
Løsningen er veldig enkel - hver generasjon må spare til sin egen alderspensjon i stedet for til foreldrene sin pensjon. Problemet med den løsningen er at man får en generasjon som må betale dobbelt - både for sine foreldre og for seg selv. Med mindre man skulle vinne i lotto slik som Norge har gjort. Vi er så heldige at vi kan ta oljefondet og bruke det som basis for å dekke brorparten av eksisterende forpliktelser til fremtidige utbetalinger. Så kan de skatteinntektene som i dag går til løpende alderspensjoner brukes til å bygge opp fond på nye forpliktelser.
Og det leder oss til et forslag: Vi burde fondere folketrygdens alderspensjonsforpliktelser ved å øremerke penger i oljefondet til enkeltpersoner basert på deres faktiske opptjening av poeng i folketrygden. Da hadde pengene blitt «brukt», og ville derfor ikke kunne brukes senere til ulike gode formål. Den enkelte kunne fått en årlig utskrift som viste hvor stor del av vedkommende sin fremtidige forventede alderspensjon som allerede var finansiert via oljefondet. Selve forvaltningen og øvrig regelverk kunne godt ha fortsatt som i dag.
Dette ville løst et pensjonsproblem og en generasjonskonflikt, og det burde redusere risikoen for at handlingsregelen ryker med tilhørende ødeleggelse av økonomien i en kombinasjon av overopp-heting og tilkarringsvirksomhet.
Og for å slutte der vi begynte - kanskje en slik løsning til og med kunne ha gjort noe med holdningene våre til innvandrere ved at det ville svekke persepsjonen om at innvandring vanner ut nasjonal-formuen.