ZBionesbyrd.
2 3 | Spies" '
Misfionsgjerning.
Med Titelbillede.
PB I. Mallings Boghandels Forlag. (G. Kr. JoH.3 Parmann). 1887.
ær jeg ffrev min lille Bog ,Nogle Tanker til Overveielfe angaaende vor Misfionsgjerning" og under Udarbeidelfen af enkelte Affnit gjennemgif ældre Aargange af Nort Misfionstidende, blev jeg flaaet af bet vige Forraad paa opbyggeligt Stof, fom den gjemmer. Tanfen paa at fremdrage noget af dette baagnede ftray hos mig, og jeg tog ogfaa fat paa Arbeidet. Jeg lod mig imidlertid Henrive af det rige Materiale og gjorde Bogen altfor ftor. Efter fyndiges Mening kunde den ikke antages at faa nogen ftørre Ubdbredelje, da den baade vilde blevet for foftbar og tillige inde holdt for meget fpecielt Stof, der fun havde Interesfe for en engere Kreds Læfere.
Jeg har nu, efter at jeg fom hjem fra Misfionsmarken, taget fat paa den igjen og gjort et Uddrag, og omendifjont den nu viftnot iffe giver et faa fuldftændigt Billede af vort Misfivnsfelffabs Gjerning, fom jeg kunde ønfte, faa Haaber jeg bog, at den meddeler janmeget om denne, at den baade ved paany at fremdrage gamle, velfjendte Billeder vil glæde de ældre Misfionsvenner og ved at vife, hvormeget der har været arbeidet baade hjemme og ude, vil være kærkommen for de yngre, der fanffe iffe har faa let Adgang til at faa gjøre Vekjendtffab med Seljfabets Hiftorie.
deltaget i Misfionsgjerningen, noget Syn for dens Storhed, fulde det inderlig glæde mig.
Som man fer, har jeg fun ved forte Bemærkninger redegjort for Arbeidets Gang i den fidfte Tid. Hvad der i de fidfte Aar er foregaaet inden vor Misfion, tør jo forudjættes faa nogenlunde befjenbt, og Der er derfor itfe Grund til endnu at forjøge nogen udførligere Fremftilling deraf.
Krijtiania, Auguit 1887.
S E. Jørgenfen 1. fra Hjemmet. Ubdtalelfer ved og i Anledning af Generalforfamlingerne.
Generalforjamlingen i Kriftiania i 1846. LE 1. Generalforjamlingen i Throndhjem i 1849 . . . . . . . . . . 16 Generafforjamtingen i Stavanger i 1858. . . . . ce vo 8 Generalforjamlingen i Throndhjem i 1861 . . vever Generaljorjamlingen i Tromsø i 1870 . .
Ubdtaletfer fra Hovedbejtyrelfen om Gjerningens Gang i fin Almindelighed.
Fra 1842 til 1850 EP SER RN SCS ae öra 1851 til: 1857 6 4 > mæ SI BS LP SOS gre 18585411 1865 RR EI en ER SS re SR er TG LIE eh ER i SRE TS NE Re ar OG SENE TE EC Re RC SEEN a Ss så Ho AE MAG I. fra Misfionsmarkerne. I. Fra Zulu og Aatal.
Beretninger om Prædifen og Undervisning. Etationernes iia Ee i Ee nt eg TI Lredifenen . . ha Oase aka TR ATA Stolearbeidet .  . .
Meddeteljer om Folkets Briel til eve Slovhed og Ligegyldighed . . . . ; va. EE vår ST Mere ligefrem Modftand . . . RE Er Modtagelighed for Indtryk af Ordets [ingen Magt rv ne TE)
Meddeleljer om en ATE Gre Dptagelje i Menigheden . . - + fare rs 0 Å Sorgelige Opleveljer blandt de Tite RE ALTA Gledelige Erfaringer blandt de friftte, 7. 0. oc 00 ser vec 183 1. fra Madagaskfars Indland. Beretninger om Prædiken og Undervisning.
Ordningen af Arbeidet inden Stationsdiftrikterne . . . . . . . . 192. nei Ar Gfolearbeidet . . . . rs å ala il A 200: Meddeleljer om Folkets am til misiionsarbeidet Hedenjf Modftand mod Misfionsarbeidet . . . : y 211. Ydre Tilnærmelje til Kriftendommen . . - gml 2 Modftand fra de til , Dronningens Gudstjenejte" Een RE Mebddeleljer om en ER RR Optagelje i Menigheden . . . 1155 297. Gørgelige Opleveljer blandt de fille NS Ro OE, Glædelige Erfaringer blandt de kFriftne . . . . . . los . DL.
De lovløje Tilftande blandt de indfødte , . . . se 1250; Folkets Spredthed og det ujunde Klima. . . so so so so «+ . . . 256. Beretninger om det begyndende Misfionsarbeide.
Udtaleljer ved og i Anledning af Generalforfamlingerne.
Jeg ffal anføre, hvad der er refereret i Misfionstidenden angaaende enkelte af Generalforjamlingerne, ligefra Generafforfamlingen i Kriftiania i 1846. De Meddeletfer, Hvorom Talen her alene fan være, nemlig om Modernes Feftfide, er for manges Vedkommende meget fparfomme og indffrænke fig til at angive, hvem der optraadte ved Aabnings- og Slutningsgudstjenefterne. Jeg har ba fun valgt dem, om hvile lidt fyldigere Beretninger foreligge.
Generafforfamtingen i Striffiania i 1846.
Det norffe Misfionsjelffab afholdt den 6te og Tbe Juli fin femte Generalforjamling i Kriftiania 5). Modet aabnedes Mandag Morgen med Gudstjenefte i vor Frelfers Kirke Vrovft Brun holdt Indledningstalen og Beofesfor Kau rin prædikede. Til Indgang og efter Altertjeneften blev følgende Salmer**) affungne:
7) Det bemærtes, at der indtil denne Generalforjamling holdtes General: forjamling hvert Aar. '
**) Gaavel disje fom de øvrige her anførte Salmer blev forfattede af Paftor BW. A. Weyels i Anledning af dette Møde.
Jørgenjen: Vidnesbyrd, 1 Mel. Søde Jeju, vi er her.
vilde fjerlig Hos og være, vilde dig en Kirke bygge under Graners dunkle Stygge!
tyder iffe allevegne;
Hvor dit Navn man iffe fjender, hvor dit Kirfelys et brænder.
vil vi for dit Anfigt tenke paa de mange Hjerter der under Dødens tunge Lente, Hede, du dem Bud vil jende, at de maa din Frelje fjende!
Herre, alt vort $aab er du! Kom, velfign vort SKirfemøde | Lad vor Gjerning lykkes nu! Kraftig væk til Liv det døde! Kom, velfign os alfejammen I Milde Jeju, hør os! Amen.
gaar ud i Verdens Riger!
i Lykkens Bolig, Jammers Vraa! Til alle, alle, figer:
Kommer! kommer!
Alt er rede;
Fryd og Gammen!
Kommer alle, alfejammen !"
Sa, faa du taled, Herre Gud!
og gjorde, fom du jagde;
og hvem der fom, din Helligaand i Daaben med fin Etraalehaand tæt til dit Hjerte lagde.
Har fin Hvile, født fan fmile;
heller jad i Døden fangen!
Bliv dog fun ped, min Kirfebrud!
med Livets Ord paa Tunge!
© unbderftore Kjærlighed!
fom fidde midt i Mørkets Etjød og ei din Blidhed fjende !
Serre! Herre!
Fuld af Tro og Kraft og Barme!
hvis Die du, O Frelfer fjær!
| fom Mørkets Magt befrige!
Vort lidt" er dit;
alleftunder:
LS din Haand gjør Smaating Under!" Provit Brun tog til Text: ,O, at du vidfte, ja endog paa denne din Dag, hvad ber tjener til din Fred, men nu er det ffjult for Dine Dine". Han vifte, af hvem og under Hvad Sinds- . ftemning, til hvem og i Hvad Henfigt disje Ord blev udtalte; — af Jejus nemlig under den dybefte Smerte, med Taarer i Diet ved Synet af den elffede Stad, det prægtige Jerujalem; —til Jerujalem, det ganffe Jerufalem, hvor Herodes og Pilatus, de Ypperiteprefter og Skriftkloge, Farifæere af alle Slags, det arme Folk, ja felv hans Difciple fulde lægge for Dagen, at de iffe vet vidfte, Hvad der tjente til deres Fred, deres fande Lykt ialighed. Endnu var det Tid at aabne Øinene, ftiont Leiligheden hertil faamange Gange var forfømt, endnu hedte det idag, men af — bet var ffjult for Jerufalems Dine. Han fortænkte iffe den fande Jsvaelit, der i disfe Dage gjæftede Norges Hovedjtad, om han jutfede i fit Hjerte med fin Herre og Frelfer: DD, at du vidfte, ja endog paa denne din Dag o. f. v. Han mente, vi burde bede faaledes for alle Stæder i Landet, for Kriftenheden ner og fjern, ja for den hele Verden. Mørket havde ruget og rugede over Stæder og Lande. Men — han glædede fig, at Natten var forgangen og Dagen fommen nær. Han bad Jsraeliten aftørre fine Taarer og glæde fig i Herren, der gjør faa ftore Ting mod os, der lader Naadens Lys finne over alle Folk. At vi iffe havde vidft, Hvad der tjener til vor Fred, var klart ogjaa deraf, at vi jaa ganffe havde glemt den Befaling, Herren lod udgaa til alle fine fande Difciple: Gaar ud i al Verden og prædifer Evangelium for alle Folk. Han prifte Guds Langmodighed, der havde fparet Landet for de faa retfærdiges Skyld og tilffyndet til at benytte Naadens Tid ved at aabme Vinene for, hvad der tjener til vor Fred. Ogfaa hidindtil Havde Herren talt til 08, mange Gange og paa mange Maader, og i de fidfte Dage fraftigere end tilforn. Folkene fomme fra oft og fet, fra nord og fyd, og reeffe hverandre Hender for at udbrede Fredens Evangelium over Jorden, for at fomme dem til Hjælp, de arme, fom fuffe under Dødens Morte i Hedningeland, for at redde i Herrens Navn, hvad reddes kan fra Ødelæggeljens Vederftyggelighed.
i den Stand, Herren havde fat ham, ved daglig at bede: tilfomme dit Rige — ved dagligen at prædike Krifti Evangelium i Liv og Lære — ved at yde hver fin Sfjærv af de timelige Gaver, Herren forundte og, i det Haab, at vi i Opftandeljens Morgen ffulde fatte Betydningen og fe Opfyldeljen af Herrens Forjættelfe: der ffal vorde en Hjord og en Hyrde!
Prof. Kaurin preedifede over den 117de Salme.
Du faldte 08 alle, ov Gud, til at forherlige dit Navn paa Jorden, bit ftore, evig velfignede, dyrebare Navn, til i Ord og Gjerning at vidne om, at du er den uendelig barmhjertige, den evig trofafte, og ved dette Vidnesbyrd at udbrede din Lov og Pris. O Herre Gud! hjælp og ved din Aand til ret at agte paa dette vort ftore Kald, hjælp og fremfor aft til felv i Sandhed at tilegne og den Frelfe, fom du i din Søn har beredt alle Menneffer, til felv ftedte at vore i krifteligt Liv, friftelig Tro, friftelig Kjærlighed, og led vore Hjerter faa, at vi rettelig give Agt paa og trolig benytte hver Anledning, du i din Naade ffjenfer 08, til at virke for dit Riges Udbredelje. Læg os ret indere lig paa Hjerte deres ftore Nød og Elendighed, fom endnu ei fjende dig og den du udfendte, Jejum Kriftum, — 0 du er ogfaa deres barmhjertige Gud, dit kjærlige Fadervie hviler ogfaa paa dem, du vil ogfaa deres Frelje, — giv os Hjerte og For ftand til paa rette Maade af virke for, at denne din nagdige Vilje fer; ja velfign du vor Gjerning, lad den fyffes i Jefu Navn. Læg ogfaa din Velfignelje i de Ord, fom jeg her idag ffal tale, lad ogfaa dem bidrage til, at dit Mavn maa helliges, dit Mige maa komme, at denne Stund maa bilve en af dem, fom vi med Glæde og Taf maa mindes, naar vi engang for Jefu Skyld jamles Hos dig med Hedningernes frelfte Stare i din evige Herlighed. Amen.
Sover Herren alle Hedninger, prifer ham alle Solf, thi ftor er hans NTiffundhed over os, og Herrens Crofajthed er til evig Tid. Lover Herren!
Disje Ord i den 117de Salme udfige Guds Kirkes Kald:
fom et fevende Vidnesbyrd om Guds uendelige Miffundhed og evige Trofafthed at udbrede Guds Lov og Pris blandt alle Hedninger, alle Folk paa Jorden. Guds Kirke, forberedt og grund< fagt i det gamle Teftamentes Tider, opbygget af den Helligaand paa hin førfte Pintfefeft efter Jeju Himmelfart paa Jefus Kriftus og hans Gjerning til Menneflejlegtens Frelfe, har ftaaet og ftaar i Verden fom det flavejte, det ufvigeligfte Vidnesbyrd om, at Gud er den uendelig naadige og barmhjertige, der vil Menneffenes rele, uagtet de faldt fra ham og optog Synden, fom er Fiendflab imod ham, i fit Hjerte; om at han er den evig trofafte, der holder fit Ord og fine Forjætteljer, hos hvem der ei er Forandring eller Stygge af Omitiftelje. Ja: , Guds Miffundhed er ftor over 08, hans Trofafthed er til evig Tid" er det Indfegl, fom hver Gjerning, hver Foranftaltning og Gave i Krifti Kirke har baavet fra dens førfte Beayndelfe, bærer og vil bære indtil dens her= lige Fuldendelje ved Dagenes Ende. Og Kirkens opfordrende Roft, hvormed den høit og tydelig tilraaber alle Jordens Folk, er: "over Herren alle Hedninger, prifer ham alle Folk!" At det er Guds naadige Vilje, at hans Navn ffal blive ftort blandt Hedningerne fra Solens Opgang til dens Nedgang, at alle Hedningernes Slægter ffal tilbede for hans Anfigt, efterdi Riget hører ham til, Han berfter over Hedningerne, at hans Freljes Evangelium, Ordet om ham, fom hengav fig til en Gjenløsnings Betaling for alle, ffal udgaa til alle Folk paa Jorden, — har han udtalt jaa mangfoldige Gange og paa faa mange Maaber, at ingen Sandhed i den hellige Skrift er klarere, er utvivljommere end denne;
den Fred, den Salighed, hvortil vi i Daaben fif Barneret, og fom hver den af og nyder, der bærer den levende Tro i fit Hjerte. Ja, vor Frelfers Ord: ,I er Verdens Lys; — fader Eders Lys ffinne for Mennejfene, at de fe Gders gode Gjerninger og prife Eders Fader, fom er i Himlene", gjælde hans Kirke og Menighed; fom et Lys finner den i Verdens beelmorfe Syndenat, fom et Lys ffal den udbrede fine velfignede Straaler ftedje klarere og klarere, ftedje videre og videre, indtil der ikke er en enefte tilbage, fom et har ffuet dens Lys og enten annammet det til evig Frelje efter forfaftet bet til evig Fortabelfe. Men er dette faa, mine mebforløfte, er det ogfan klart, at det paaligger og alle, fom Medlemmer af Guds Kirke, at bidrage vort til, at dette dens ftore Kald vorder opfyldt, at bidrage vort til, at Guds Ære og Pris ved den border udbredt trindt om paa den vide Jord, at Hedningerne ffal prife Gud for hans Barmbjertigheds Skyld.
Bil vi nu i Herrens Navn ftræbe at opfylde denne os af Kirkens Herre betroede hellige Forpligtelfe, paaligger det os fort og fremft, at vi alle med Ydmyghed, Redelighed og Troffab ar= beide paa vor egen Saliggjørelfe, benytte den Naade, fom er os beredt i Jefu Krifto, og fom tilbydes 03 gjennem hans Kirkes MNaademidler, faa at vi daglig vore i Tro og Tilegnelje af Krifti Retfærdighed, i frifteligt Alvor, Klarhed og Kraft, friftelig KWjærlighed, og fom Følge deraf Iver og Nidfjærhed for, hver efter det Kald og den Stilling, vi har faaet i Verden, ved Lære, Formaning, Advarfel o. f. v. at vække, nære og befæjte det kriftelige Liv hos de og omgivende Lemmer af Kirken, hvad enten vi er faldede og bejfikfede til fom Kirkens Lærere offentlig at forkynde Guds Ord, at arbeide paa vore Brodres og Søftres Frelje, eller vi i andre 08 betroede Stillinger i Livet, f. Er. iom Forældre, Ægtefæller, Husfædre, Husmødre o. i. v. har Anledning til at fede dem, fom ftaa og nærmeft paa Sandheds og Saligheds Vei. Krifti Kirke er en paa det nøiefte og inderligite fammenknyttet Enhed; den lignes derfor ofte i den hellige Skrift med et Legeme, hvoraf Hver enfelt udgjør et Lem; intet fandt Medlem af den ftaar alene, løsrevet fra det hele; hans aandelige Liv er paa det nøiefte fammenføiet med den hele Kirkes og hver enkelt troendes Liv; der er i Kirken et helliges Samfund, der er en Aand, et Hand, en Herre, en Tro, en Daab, en Gud og alles Fader, vi mange er et Legeme i Krifto, men hver for fig er vi hverandres Lemmer; hvert enfelt Medlems Fremvært i Tro og Kjærlighed befordrer derfor det heles Fremvært og Bejtyrkelje, og fo mere det hele Legeme voger og beftyrkes, defto mere levende Vidnesbyrd bliver det om Herrens Miffundhed og Trofafthed, defto mere Kraft og Styrke vinder det til at udbrede Guds Lov og Pris i Verden. Sa, Broder og Softer, ved enhver Troffab, du udvifer imod ham, fom fjobte dig med fit Blod, ved hver. Seier, du vinder over Synden, hver Gjerning, du udøver, hvert Ord, du taler i Hans velfignede Navn, bejordrer du Guds Kirkes Velfignelfe og Fremvært; thi om ingen Hedning fer din Gjerning og ved felv at være Vidne til den væftes til at prife den himmeljfe Fader, faa fer Han den, fom er fit Legems Hoved og Herre, han, fra hvem det Liv Judgaar, fom rører fig i dit Indre, og hvoraf din Troz ffab i hans Navn er Frugten, og han ved at benytte det Liv, fom aabenbarer fig i fit Legemes Lemmer til fit Navns Forherligelje, benytte det der og paa den Maade, fom han finder bedft og tjenligft.
Dg, m. M., jo trofaftere vi flutte 08 til og holde faft ved Ham, fom fed og døde for og, jo inderligere og faftere vi bygge paa Frelfen og Forlesningen i ham, jo mere vi forjage, Hvad der er vort eget og tilegne 03, Hvad der er hans, defto mere vore vi ogjaa i Grfjendeljen af den Miffundhed og Naade, fom er vs vederfaret, i Grijenbelfen af, Hvor lykkelige og falige vi er i Krifto Jeju, og hvor ulykkelige og "ufalige de er, fom fattes denne uendelig rige Velfignelje. Jo mere vi felv paa vort eget Hjerte erfare og føle, hvad det vil fige, at vi, uagtet vi i os felv er arme og fortabte Syndere, dog har Forløsning og det evige Liv i Krifto, at han, fand Gud og fandt Menneffe, er vor Freljer fra Synd, Død og Satans Rige, er vor Forjoner, der har baaret vor Synd og taget vor Pine paa fig, og derved er bleven os til Visdom fra Gud, til Retfærdighed og Helliggjørelje og Forløsning, defto mere levende erfjende og føle vi ogjaa Sandheden af Herrens Ord, at der iffe er Frelje i nogen anden, og at der iffe er andet Navn under Himmelen givet blandt Menneffene, ved hvilket det bør 03 ligere og dybere føle vi ogfaa de arme Hedningers Nød og Elendighed, der leve uden Kriftus — af uden Kriftus! m. M., et førgeligere Ord fan dog ei tænkes —, uden at fjenbe fin enefte Freljer fra Syndens Jammer, uden at fjende ham, fom er Veien, Sandheden og Livet, ham, fom er Kilden til af vor Glæde, alt Det gøde vi eie, uden Eyndernes Forladelje, uden Fred, uden Lys, uden fand Kjærlighed. Jo lyffeligere vi føle og ved at være Lemmer af Krifti Kirke, ved i denne at eie Guds hellige Ord og Saframenter fom den ujvigelige Grund, hvorpaa vi bygge vor Barneret til Guds Rige, vort Saligheds Haab, defto elendigere føle vi dem at være, der, fom Apoftelen Paulus udtrykfer fig, er ubeluffede fra Jsraels Borgerffab og fremmede for Forjættelfens Vagter, der fun har Menneffeord og Menneffetløgt at bygge fit Haab paa, og derfor intet Paulun har til en Skygge om Dagen for Hede og til en Tilflugt og til et Skjul for Uveir og for Regn. So faligere vi føle og ved at have en levende Gud, til hvem vi i Seju Navn fan henfly i af vor Nød, og i Hvis kjærlige Naa= deshaand vi trygt og roligt fan legge al vor Sag, fuldelig for visjede om, at han ved og vil vort jande Vel, at han trofaft førger for og til Sjel og Legeme, trofaft feder alt til det bedite for 08, defto dybere føle vi deres Ufalighed, der leve uden Gud i Verden, der ikke fjende ham, den enefte fande Gud, den evig Fars lige og barmhjertige, men tilbede Sfabningen iftedetfor Skaberen, vende fig med fit Hjertes Sut og Længfler til de døde Afguder, didhen, Hvor ingen Hjælp er at finde, men hvor fun Slappelje og Eelvbedrag bliver deres Søgens, deres Tilbedelfes og ofte faare tunge og bitre DOpoffreljers endnu bitrere Frugter. Jo ftørre Affty for Synden, Guds Aand virker i vore Hjerter, jo mere han lærer o8 at erfjende vor egen Afmagt og Udygtighed til af os felv at bejeire den, defto inderligere føle vi deres ftore Nød, der er denne gruelige Magt underlagte og enten iffe ftræbe at bes fjempe den eller i fin Kamp imod den iffe har andet at holde fig til end egen Kraft.
ning om Liv efter Døden, og hvis briftende Die enten fkuer ind i en bælmørf Nat uden Lys eller i en Nat, hvor ffuffende Jrlys forvilde det omtaagede Blif. Ha fandelig, kriftne Venner, jor flavere og Iydeligere Guds Aand vidner med vor Aand, at vi er Guds Børn, defto klarere og mere indtrængende lyder ogjaa Klage raabet til 08 fra den 08 omgivende Hedningeverden, Raabet om, at vi i Herrens Navn vil bidrage vort til at afhjælpe deres Nod, og defto eftertrykkeligere opfordrer Kjærligheden os til ikke at være ligegyldige ved dette Klageraab. Betænfe vi da tillige, Hvor aldeles uforffyldt, uden nogenfombelft vor Fortjenefte, vi eie denne rige Velfignelje, at de, fom fattes denne, er vore Brødre og Søftre, Børn med og af en og famme himmelfte Fader, at han, hvem vi ffylde alt, har fæmpet Dødens bitre Kamp paa Korjet ogjaa for dem, at det er hans kærlige Vilje, ogfaa at famle dem til fin Hjord, at annamme dem i fin mod alle udbredte Frelferfavn, — o da vil deres Klage ei lyde forgjæves for vort Øre, da vil Takfnemmeligheden og Kjærligheden ffabe Hos og alle et Bidrag til Hedningernes Frelfe, et Bidrag, fom den armefte og ringefte iblandt og fan yde ligefaa ftort, ja langt ftørre end den vigefte og mægtigfte, — ftabe Bøn for dem i vort Hjerte, Bon for dem i Jefu Navn om, at Gud vil i Naade fe ned til deres Mød og antage fig deres Sag, forge for deres Frelfe paa den Maade, fom han finder bedft, Bøn om, at han i den beleilige Tid vil vække nidkjære og tro Arbeidere, der fan gaa ud iblandt dem og bringe dem Livets og Frelfens Ord, om at han med fin Helligaand, vil være med disfe fine Sendebud, forlene dem Visdom og Kraft og Frimodighed, holde dem urokkelig faft ved fit hellige Ord og faaledes ftyrfe og velfigne dem til at udbrede hans Rige, hans re og Pris blandt dem, fom endnu ei fjende hans velfignede Navn, Bøn for de arme Hedninger om, at Han vil boie deres Hjerter og oplade deres Øie for deres ftore Glendighed og drage dem hen til Frelfen og Livet i Jefu Krifto og fylde deres Sjele med den Fred og Kraft, det Lys og Liv, fom ene Hos Ham er at finde. Og, Gud være evig lovet! en faadan Bøn fra et tyvende Hjerte ffal ei vende uboubort tilbage fra Alforbarmevens Throne; thi Han har felv fagt, at vi ffal bede for hver ftal vi faa; og om det end er fult for vort Øie, hvad vor Bøn udretter, hvor og naar den evige Kjærlighed fader den vorde opfyldt, vi fan og fal dog være fuldelig forvisjede om, at dette fer, og bet netop da og der, hvor det er allerbedft; dette ftal vi visfelig engang til vor ufigelige Glæde erfare.
Se dette m. M. er den Vivkfomhed til Hedningernes Frelje, hvortil vi alle uden Undtagelje er faldede; og følge vi dette Kald, ftræbe vi redelig ved Guds Aands Bijtand i al vor Færd at være levende Vidnesbyrd om Guds Miffundhed og Trojafthed mod og, bede vi hjertelig og trolig om, at Guds Lov og Pris maa ud brede fig alt klarere og videre i Verden, idet Hedningernes Nød i Sandhed ligger 08 paa Hjerte, da vil Kjærligheden ogjaa lede os faaledes, at vi rettelig give Agt paa og benytte den Anledning, fom Herren giver os til at yde Hjælp med Raad, med Kjærlighedsgaver, Deltagelfe i ydre Foranftaltninger 0. §. v., uden at vi, hvor vi tro at Guds Are derved fan fremmes, lader 03 holde til bage af faadanne Betragtninger, fom f. Gy, at Hvad vi fan yde er jaa ubetydeligt, at der i vor egen Midte er jaa meget at afhjælpe, at vi førft maa føge ganffe at raade Bod herpaa, at Hed= ningen maaffe fan blive hjulpen paa anden Maade o. i. v. D, Kjærligheden haaber alt, den ved, at der af det lidet, der ydes i Jeju Navn, fan i Herrens Haand blive jaave meget; den bier itfe med at fomme tilhjælp der, hvor den jer, at Hjælpen tiltræn= ges, og hvor den tror af funne hjælpe paa rette Maade, indtil alt Hos dens nærmefte Omgivelfer ev afhjulpet; den fpørger ei beregnende, om den bended Trang fan blive lindret uden at den bidrager dertil, men med Glæde iler den i Jeju Navn til Hjælp med hvad den har at yde hertil, trygt overladende Frugten til Ham, i hvis Hærlige Faderhaand alt hviler.
Og vi, mine Brødre, fom har fluttet 03 nærmere fammen og her er forfamfede fra Landets forfjellige Egne for at bidrage til, at Guds Vei maa blive Hendt paa Jorden, vi vil aldrig glemme, at den førfte og vigtigite Forpligtelfe, der paahviler 03 i denne Henjeende, er, at vi fom tro Lemmer paa det ftore Legeme, hvortil vi alle hore, ftræbe hver i fit Kald redeligt og nidkjært at fremme frifteligt Liv i og felv og omfring og, og at vi ftadig opfende vor Bøn til Ham, fom ogfaa er Hedningernes Gud, om hans Naade og rige Velfignelje over disfe vore Brødre og Spftre; og naar vi ogfaa paa anden Maade arbeide til dette Maal, vil vi ftedfe erindre, at derfom ikke Herren bygger Hufet, faa arbeide de forgjæves, fom bygge derpaa; vi vil derfor i vore Beftræbeljer aldrig forlade den Grundvold, hvorpaa et Herrens Hus ene fan bygges, nemlig Jejus Kriftus, vi vil bygge paa ham og i vor Gjerning føge hans Hjælp og Biftand til, at Sandhedens og Kjærlighedens Aand maa raade iblandt og, hans Naade til, at vor Gjerning maa lyftes; om da end vort Arbeide i og for fig er ringe og ubetydeligt, det ffal dog et mangle Frugt, og den Tanke ffal trøfte og oplive 08, at det er mere end lønnet, om bet end blot bidrager til, at en enefte Hedning vorder defagtig i den Herlighed, fom Johannes ffilbrer, idet han i Aanden ffuer de frelfte Hedningers talløje Skarer og figer: De er for Guds Throne og tjene ham Dag og Nat i hans Tempel, og Han, fom fidder paa Thronen, ffal udbrede Paulun over dem; de ffal ikke hungre mere ei heller tørfte mere, Solen ffal ikke falde paa dem ei heller nogen Hede; thi Lammet, fom er i Thronens Midte, fal vogte dem og dede dem til fevende Vandkilder, og Gud fal aftørre hver Taare af deres Dine.
Dg hvorledes ffulde jeg kunne flutte bdisfe Ord ved denne Anledning, hvorledes ffnlde jeg funne opfordre til Bøn for Hedningernes Frelje og for at vore Beftræbeljer herfor maa lyftes, uden at min Tante ffulde dvæle ved ham, vor dyrebare Broder, fom for omtrent tre Aar fiden fra dette Sted tog Afffed fra den Menighed, i hvis Midte han i flere Aar havde levet, og fom nu efter omhyggelig Forberedelje har begyndt fin Gjerning fom Freljens Budffab blandt Hedningerne. D, beder for ham, Brødre og Søftve, beder for ham om, at Gud fremfor alt vil bevare og mere og mere fade vore det Liv, den Grkjendelje af Krifti Gvangeliums Herlighed, der bor i hans Sjel, at Gud vil forlene ham Visdom og Kraft til at røgte fit ftore Kald, vil oplade Ordets Dør for ham og velfigne ham og hans Beftræbeljer faa, at hans Gjerning maa vorde et klart Vidnesbyrd om, at Herrens Miffund-Hed er ftor og hans Trofafthed til evig Tid, og en levende Ops fordring for Hedningerne til at love Herren og prije Hans helo lige Navn.
Ja du, barmbjertige Gud, velfigne ham, du velfigne og alle i Jeju Navn! Amen.
Efter Prædifenen og til Slutning blev følgende Salmer fungne:
For Folfene i Dødens Nat Af alle Tungemaal paa Jord fat Livets Lys oprinde. din Pris du hvit ffal bære;
forjamte ffal en talløs Hær af alle Slægter trindtomfring af hedenff Stamme fjern og nær, et Folk, jom over alle Ting vor Herre at tilbede. dig elffe ffal og lyde.
En Hjord du jamler, Hyrde god! en hellig Kirkejfare.
Ja Hedningers og Jsra'
og fappes om at fomme førit forenet ved en Tro, en Daab, at jluffe Sjelens dybe Torft | en Aand, et Kald, et Livjens Haab, i dine Maadeftrømme., en Herre, Gud og Fader.
af alle Follejlægters Tal | tent, hvilfen Tak og Pris og Fryd i Himlens Hetlighed! :,: og Galighed og Fred! :,:
de Millioner møde der, at vi fan ftaa blandt frelftes Kor fom hørte deres Ord! :,: paa denne Høitidsdag | :,:
Tirsdag Eftermiddag holdtes det hoitidelige Slutningsmøde i vor frelfers Kirke. Til Indgang blev følgende Salme fungen :
Har vi følt udi vort Hjerte D, maa vi da bæve et Syndens Jammer, Gru og Nød, | ved den arme Hednings Bri? har vi følt den folde Smerte, v, maa da ei Sjelen bløde, Ormen under Aandens Dod: mens fan gaar i Mulm og Øde?
Troens føde Troft og Fred, Frugten af vor Freljers Smerte, Gaven af Hans Mifkundhed :
fra en Hednings Sjel at høre? maatte bet ei dybt o3 rove?
Far vor Aand ved Ordets Kjerte fet Guds Himmel og beredt:
prije den med Frydeftemme ?
Har vi følt udi vort Hjerte Kjærlighedens milde Glød, fom i Jeju Navn os lærte Gjelegraad ved andres Nod:
08 et fmerte, til vi je Mildhedsftraalen fra det Hote fmile i hans dunkle Die?
Fadervor i Himlens Sale! Fadervor i Jejn Navn!
Lad din Aand til Hjertet tale, minde om dets Nød, dets Savn ! fad 08 jmage Troens Fred, Haabets Fryd i Kjærlighed! Ømme Talsmand da derinde arme Hedningå Sag ffal finde.
Derpaa betraadte Paftor Stodfleth Vræbdifeftolen og talte over Ordene i 1 Pet. 2, 9: I er en udvalgt Slegt, et fongeligt VBræftedom, et helligt Folk, et Folk til Eiendom, at I al forfynde hans Dyber, fom kaldte Eder fra Mørket til fit underfulde Lys", idet han vifte, hvorledes det bør den friftne i Liv og Lære, hver i fin Stand og Kald, at vidne om det Liv, der er født af Gud i ham. DOgfaa henledede han Opmærkfomheden paa det Folk, Gud har fat ham til at virke for, og medens Han med Glæde kunde bringe det (appifte Folks Tat til vort Lands Regiering og De Gelffaber og enkelte Perjoner, der velvilligen havde raft Haand til Kriftendommens Fremme blandt dem, maatte han bog ogfaa tilfjendegive, af endnu var der meget tilbage at gjøre. — Dernæft optraadte Misfionær Riis og gav efter egen umiddelbare Erfaring en Sfildring af den megen og mangehaande Moie, legemlig og anndelig, der møder dem, der Har viet fig til Fredsbud blandt Heduingerne; han vifte disfes gruelige Uvidenhed og dybe Fordærvelfe, men dvælede ogfaa tilfidft ved de venlige Lysjtraaler, der gjennem Evangeliets Forkyndelje jentedes i dette Morte, og fortalte mange glædelige Bevifer paa, at heller ikke her Guds Ord vender tomt tilbage. Derpaa affang man føle gende Salme: Met. Jefu, din føde Forening at image. Herre, vor Gud, med det ømmefte Hjerte! Herre, vor Gud, med den ftærefte Magt ! Du, fom faa tit os i Gjerningen lærte, hvad du med janddrue Læber har fagt:
at, naar vi banke, opluffes din Dør!
mu ved dit Ord vi i Troen dig binde: naadig vor Bøn og Begjæring bønhør!
midt under Fiendernes Bulder og Skrig, bede vi: Herre, vær Hos dem i Nøden, ruft dem med Visdom og Styrke og Mod:
jelo om du krævede Hilt deres Blod!
feftlig til Bøn i dit hellige Navn!
Herre, opfyld dine Tjeneres Længjel;
Gjele at fue, iom, løfte af Fængjel, ' fræle, v Freljer, med Taf ved din Fod!
af Davids Ord:
, Herren velfigne dig af Jon!"
den følgende Slutningsfalme: Mel:
hav Taf, v Fader god!
at du 03 aabned'
Øret for vor Bon oplod!
for Glæde, Styrke, Trøft !
Taf, o Fader!
for den Aand, fom var vor Gjeftt Taf for denne blide Fejt! I Jeju Navn | Med Naade og kedjag!
vi bebe: Fader god! Giv Fremvært Dag for Dag! Lad alt nu blive 03 til evigt Gavn, | Sign vort Land og lad dit Ord Hvad du her v8 fjænte lod!
Af, tad det ei | og for alle trindt paa Jord!
Gaaledes endte da dette i Sandhed Hoitidelige Misfionsmode. Det begyndte fin Gjerning i Jeju Navn, og i dette velfignede Navi endte det den, og hvad der jer i Jefu Navn, det maa vel lyffes og god Fremgang faa. Visfelig fendtes ogjaa mangen bhjertelig Taffigelfe til Ham, alle gode Gavers Giver, der i disje Dage lod af fit Hujes gode Ting faa rige Velfignelfer ftrømme. Det var en Glæde at fe Gudstjenefterne faa talrig bivaanede, og vi tør ogjaa haabe, at de hjertelige og begetftrede Ord, der her lød, maa have aabnet manges Øren og Hjerter, der tilforn var [uffet for egen og andres Nød. igefom der fra Misfionsmødet i Bergen ifjor Sommer har vift fig jaare velfignede Virkninger, faa haabe vi ogfaa, at dette Møde maa efterlade en mere levende Deltagelje for Misfionen faavel i Kriftiania fom i dens nærmere og fjernere Omfreds. Mange af Misfionsvennerne felv fra Kriz ftiansjands og Bergens Stifter (Hvorfra de flefte deputerede var) fom tilfods og vandrede tilfods tilbage til deres Hjem, og det ffal vift ogjaa fpores i de Egne, hvor de reifte, at det var Kjærligheden til deres ulykkelige Medmenneffers Frelfe, der havde drevet dem de fange Veie; — thi hvoraf Hjertet er fuldt, løber Munden over. Hvad der ifær ogfaa gjør disfe Møder faa oplivende, er Gammenftødet med fjendte og ukjendte, der dog alle ftrax kunne bile hinanden fom Venner og Brødre, fordi de ved, at de har en Herre og Freljer og er jamlede til at arbeide mod et Maal. Og de, der har fundet hinanden i Herren, files ikke, men blive i ham forenede. Enaledes vendte da hver til fit Kald igjen med Glæde i Hjertet og med de bedfte Forhaabninger om, at Herren frembeles vil befjende fig til vore ringe Veftræbelfer for Hednin gernes Frelfe.
Generalforfamlingen i Throndhjem i 1849.
Søndag den Ste Auguft Kl. 10'/2 Form. holdtes Misfionsfejt i vor Frue Kirke. Kand. Jenfen holdt Indgangsboønnen, Spgnepreft Wraamann Indledningstalen fra Kordøren over Filip. 4, 4: ,Glæber Eder i Herren altid, atter figer jeg, glæder Eder!" Prof. Kaurin præbifede over Job). 15, 4., Provit PB. Holtermann forrettede Mesjen og Paftor S. Brun holdt Glutningstalen og Bøn fra Kordøren. Salmer til Feften var færffilt trykte og uddelte. Nogle og tredive geiftlige bivaanede Hvitideligheden foruden faamange Tufinder af Byens og DOmeguens Indvaanere, fom Kirken kunde rumme. En Høitidsaand hvilede følbart over Forfamlingen, der med Andagt lyttede til de dybe og varme Alvors- og Kjærlighedsord, der taltes til dem i Herrens Navn, — og mange gif visjelig derfra og bevarede de Ord i Hjertet til en blivende Stat for Evigheden.
Efterat Forhandlingerne var affluttede, famledes man til et høitideligt Afffedsmøde. Sognepreft Vullum betrandte Taler= ftolen og med Frelferens Ord Joh. 13, 34. 35: ,Jeg giver Eder en ny Befaling, at I fal elfte hverandre, at, fom jeg eljfede Eder, ftal og I elffe hverandre. Derpaa ftal alle fjende, at I er mine Difciple, derfom I har indbyrdes Kjærlighed", lagde han Forfam= lingen paa Hjerte, at ligejom Kjærligheden maa være i Sandhed, faa maa ogjaa Sandheden være i Kjærlighed, — og idet han taffede Gud for, at man her i brøderlig Kjærlighed og Endrægtighed havde funnet raadjlaa med hinanden, fom fan til at dvæle ved de forskjellige Livsrøreljer, der yttrede fig omkring i Landet, hvilke desværre iffe altid tydede hen paa, at man mindedes hin Herrens Befaling, og han opfordrede Forfamlingens Medlemmer, hver i fin Hjemftavn at fortælle, hvorledes Brødre, jelv om de i enfelte Ting monne være af forffjellig Mening, fan bo og bygge endræg= tig tiljammen, paa det at; dette Møde, der allerede havde været jaa vigeligen velfignet, faaledes ogfan maatte blive Middel til en broderligere Forening af dem, der ofte miskjende hinanden, fordi de iffe Fjende hinanden. — Derpaa optraadte Ordføreren, Adjunkt Esfendrop og udviklede, at den kriftnes Liv er ftille for Herren, og at hans Gjerning fom Troens, Ydmyshedens og Kjære om ham vil forftyrre hans Stilhed, ffaber Korfets Ord atter Fred i hans Hjerte. Misfionens Gjerning fan og ffal ogjaa ene oves i Stilhed for Herren; dens Væjen er en Bien paa ham, der hole der Mennejfenes Hjerter og Raad i fin Haand. Saa fommer for den fom for enhver Troens Gjerning omfider Kuldendelfens Time i Herrens Herlighed. I de herværende Misfionsvenners Navn tatfede han Forjamlingens Medlemmer, fordi de fom og fom i Kjærlighed, og bød dem bet broderlige Farvel. — Tilfidft optraadte Profesjor Kaurin og bragte de throndhjemite Misfionsvenner Forfamlingens Tak for al bevift Kjærlighed og lagde Bros drene endnu engang paa Hjertet de Ord, med hvilke han førft optraadte: —, Bliver i Herren"
for vil det famme, om end Meningerne i enfelte Ting fan være forifjellige, ogjaa holde tæt fammen om det fælles Troens og Kjærlighedens Banner.
Modet fluttedes med Affyngelje af Salmen:
At du 08 aabned nu din hulde Favn, Øret for vor Bøn oplod!
for din Aand, fom var vor Gjejt! Taf for denne blide Feft.
Og det havde i Sandhed været en blid Fejt! Man mærkede vel, at her lød Takfigeljen fra Hjertets Grund for den rige Vel fignelje, disje Dages Møder havde bragt alle og enhver, for de mange bjertelige Ord, for al Formaning og Glæde og Trøft, fordi Herren faa mægtig havde været med fin Aand tilftede. Man havde forud været ængftelig for, at man iffe i den fnappe Tid, der var levnet, fulde.
Jørgenjen: Vidnesbyrd, 2 med Baoftionnelje af den heldige Ledelje af Forhandlingerne —bleven ferdig og vel ferdig; man havde funnet frygte for, at hvor faa mange i faa meget forfkjellige ffulde vaadjlaa om jaa vanffelige og vigtige Gjenftande, funde bet ogfaa blive vanfteligt at fomme til Enighed; men nu fom man iffe blot til Enighed men endog til Enhed i alt væjentligt — og det friftne Broder» famfunds Baand knyttedes faft ved den perjonlige Klærligheds Magt. Vi feile ikke, naar vi fige, at den Følelje levede i alles Ejel, at havde end disfe Moder ingen anden Velfignelie — jaa vift de dog havde den — end den umiddelbare Frugt for vort eget Hjerte og vort eget Kirfejamfund, de bragte dog med fig en overflødig rig Ton. Men naar Livet Hos og iblandt 03 felv maatte blive vet fraftigt og Guds Fremvært i og og udenom og vor inderligfte og dyrebarefte Længjel og Bøn, naar Samfundsaanden med Kraft maatte gribe Misfionens Gjerning, da har Herren lagt rige Forjætteljer dertil, jom visjelig ffulde opfyldes i fans beleilige Tid. Bi flutte disje Mebdeleljer med de Ord, der, faa fyres det 08, udtale den Grundtanfe og Grundftemning, der gif gjennem Disfe Dages blide Møder: ,Bi efter Herren; vær frimodig, — og han ftal ftyrfe dit Hjerte. Ja, bi efter Herren!"
. Generalforfamlingen i Stavanger i 1858.
Vi havde forrige Maaned nogle velfignede Dage her i Sta vanger fammen med vore fjære Misfionsgjefter fra Lundets for ffjelligite Egne. Gud være inderlig taffet derfor! Lørdagen den 10de om Eftermiddagen KL. 6 ankom Dampjfibet norbenfra i det jmuffefte Gommerveir, og om Natten Kl. henimod 1, — en af diske fille, vidunderlig ffjonne ESommernætter, fom Stavangerlandet iffe fjelden frembyder — anfom Dampffibet øftenfra. Paa Begge Skibe var ber en ikke liden Trængjel ; thi foruden de tals rige deputerede medfulgte tillige en anfelig Stare frivillige, og det gjorde en rigtig godt faaledes at tumle om i Trængfelen og tryffe inart denne, fnart hin Broderhaand.
Søndag den 1lte Kl. 4 om Eftermiddagen Havde vi Misfionsgudstjenefte. De deputerede fremmødte Kl. 3'/2 i Forjam= lingshufet i Nygaden, hvorfra de begav fig i Procesfion til Kirfen. Denne var ganffe overfyldt af Tilhørere, uden at dog Feftens SHøitidelighed i mindjte Maade forftyrredes. Efterat den jædvan= lige Jndgangsbon i Kordøren var left og et Var Vers af en af Hovedbeftyrelfen udgiven liden Misfionsfalmebog affungne, indledede Selifabets Sekretær, Kand. theol. Blesfing, Feften med følgende Tale fra Kordøren:
Kjære forjamlede Brødre og Søftre!
Derjom to af Eder — figer Herren — blive enige paa Jorden om, Hvad for en Sag det er, at de vil bebe, ffal det vederfares dem af min Fader, fom er i SHimlene. Thi hvor to eller tre er forfamlede i mit Navn, der er jeg midt iblandt dem. (Matth. 18, 19. 20.)
Hvor naturligt, at denne Forjættelfe falder 08 paa Sinde i denne Høitidsftund! Den burde jo bevæge fig i de troendes Hjerter ved enhver Sammenkomft i Guds Hus, end fige ved firfelige Anledninger, fom vi falde feftlige i færegen Forftand, og det ikke blot formedelft Gudstjeneftens jæregne Gjenftand, men og formedelft Hjerternes færegne Trang til Guds Velfignelje. Bi er fomne jammen for at indffjerpe hverandre vor Kriftenpligt mod de ulykkelige Hedninger; vi er fomtte jammen med dyb —ja faa burde det være — med dyb Bevidfthed om, hvor faare meget der fattes 08 paa den ægte, levende og kraftige Samari tanerfjærlighed til disfe ulykkelige, og hvor faare trængende vi altjaa er til et virfeligt Møde med Herren for at faa denne Kjærlighed opfriffet og forøget. Hvad er da naturligere, end at en Forjættelje fom den nævnte lægger fig paa vore Hjerter i denne Stund?
Og Gub være lovet, at faadaune Guds Ord fan være nær i vor Mund og i vore Hjerter! Hvad er det dog ikke for en mageløs Stand denne vor Kriftenftand! Thi hvor ftorartet er iffe denne Forjættelje! og faadanne ftorartede Guds Ord og Forjætteljer tør vi friftne tage paa vore Leber og bevæge i vore Hjerter fom vore!
9* Fader, fom er i Himlene, — hoilfen overvettes VBelfignelje ligger 03 iffe altjaa rede for dette vort Møde i Herrens Hus! Vi er fomne fammen fra nær og fjern og har ret noget jærdeles vigtigt paa Hjerte og er fanjte ogjaa befymrede for, hvorledes det hele vil løbe af. Men fe! jaa fommer Gud ogfaa og figer med den forunderligite Venlighed: ,Derfom to af Eder blive enige 1" Ja, hvor uendelig rig er iffe den nye Pagts Tid paa Guds Naade og Venlighed! Er det ikke mageløjt, er det ikke ftorartet, faaledes at funne have Gud i vor Midte i denne Stund? Den ftore Gud i Himmelen, der gjør alt, hvad ham behager, han vil give fin Magt til Menneffenes Børn, faa de fan bede om, hvad de vil, faa vil han gjøre det! I Sandhed, Gud er nedftegen til Menneffene i den nye Pagts Tid og vil bo iblandt dem og være Hos dem og med dem, — og det iffe blot i Aanden fom en fraværende Gud; nei, vi tro paa vor Herres Jeju Krifti Sjøds Alleftedbsnærværelje, og da hans guddommelige og mennejfelige Natur iffe i fig felv fan eller af og fal troes at funne adftilles, er han aftfaa jaa virkelig og perfonlig fom muligt tilftede paa Jorden, der, hvor to eller tre er forjamlede i hans Navn. Er her alffaa dem i denne Forfamling, der af ganffe Hjerte tro paa ham, jaa er han Her tilftede midt iblandt og ikke alene efter fin guddommelige Natur, men ogiaa efter fin metinejfelige; han er tilftede fom vor Ven og Herre med fin Vennefjærlighed og $Serremagt og vil lyfe fin Fred over og og ftille vort Vegjær og udrette den Gag, hvorom vi bede, — er det iffe ftorartet og mageløjt?
Man fulde tro, at vi funde nøies med mindre, at vi iffe behøvede faa ftorartede Forjætteljer og faadan overvættes Viftand. Men nei, vi fan virkelig ikke nøies med mindre end Guds Søns egen allerhoiefte, afferhelligite, aflermægtigfte Nærværelje og Hjælp. Det er iffe i det aandelige fom i det timelige, at Smaafolf fan hjælpes med lidet. Vi trænge til jaa ftore Forjætteljer og faa ftor Hjælp, for det forjte, fordi det er en ftor, en overvættes ftor, vigtig og vanifelig Sag, hvorfor vi arbeide. Stor er Hedningemisfionens Sag, thi den er Forfyndeljen for al Verden af Guds Fredstauter over Menneffenes Børn; den er at bringe Lys, Salighed og Fred ind igjen i Menneffenes ved Synden for morfede, ufalige, fordømte Hjerter; den er Udbredelfen af Guds Rige paa Jorden, det herlige, himmelfke, falige Mige med Retfærdighed, Fred og Glæde i den Helligaand. Og vigtig er denne Hedningemisfionens Gjerning, vigtig baade for Engle og Menne= ffer, vigtig fom den gradvife Afjløring af den Naadens og For barmeljens Hemmelighen, hvilken felv Guds Engle begjære at gjennemftue; vigtig fom Forberedeljen for Menneffenes Søns Til= fommelje i Derlighed, for Menneffejlegtens, ja al Stabningens endelige og fulde Forløsning fra Forkrænfelighedens Trældom. Thi naar Hedningernes Fylde er gaaet ind, og det ganffe Israel er frelft, naar Jorden er fyldt med Herrens Kundjfab, idet Rigets Evangelium er prædiket for alle Folk, da ffal Enden fomme —med Trængfel og Angft, Ugunft og Brede over hvert Mennejfes Ejel, fom gjør det onde, men med feierrig Opløftelje, med Guds Fred og Salighed over dem, der blive Sandheden Iydige. Se, denne Herrens Dag ftaar fom Misfionens Endemaal, — hvor overvættes vigtig er da ikke denne Gjerning! Men, men, hvor vanjtelig tillige! Sa, hvor vanffeligt at faa disje Hedninger til at tro, det vi Hav hørt; hvor vanffeligt at faa boiet til Bod diske Haarde Halfe og uomffaarne paa Hjerter og Øren; hvor vanffeligt at omftyrte denne Satans Throne i Hedningelandene, hvorpaa Mørkets Magter Har bygget i Tufinder af Aar! Og hvor vanffeligt endog at faa Folk herhjemme i Kriftenheden til at forftaa denne Gjernings Vejen og Vigtighed! Da de fidfte Hermannsburgere forrige Aars Højt fkulde udjendes til Afrika, ipurgte man hinanden for fuldt Alvor dernede i Hannover: Hvad har dog disje unge Menneffer gjort, fiden man fører dem ud til Hedningerne? Jo jandelig, vi trænge til ftore Forjættelfer; vor Sag er ftor, vigtig og vanifelig; Gud felv maa tage fig af den. Og dernæft: hvad er vel vi, vi fom har forenet og til denne Gjernings Fremme? Store Syndere er vi, derfor trænge vi til ftore Forjætteljer. I er ftore Syndere, I Here Gjefter fra nær og fjern, der er fomne jammen her i Misfionens Anliggende; vi er ftore Syndere, vi fom har aabnet Eder vore Hjerter og Huje, og baade vi og I fattes den re, vi ffulde have for Gud. Hvor ffulde vi da kunne fomme af med denne Gjerning, overfadte til os felv!
end Guds egen naadefulde Untagelfe af vor ftore Sag og vore arme Perjoner. Vor Frelfe fra den evige Død krævede jo intet ringere end Guds egen almægtige Indffriden, og vefentlig ved intet ringere fan vi hjælpes, i hvad vi faa end tiltrænge Hjælp. Thi vi er [tore Syndere, og der bor intet godt i og, vi fan altfaa intet godt uden ham, den evig gode.
Men hvor falige er vi da, at vi tor tage jaadan ftor Forjættelje i vor Mund og virkelig blive delagtige i dens Indhold! Sa, men fun paa den Betingelse blive vi delagtige deri, at vi ogfaa virkelig er forfamlede i Jefu Navn. Thi alene for hans Skyld hører Faderen og, naar vi blive enige at bede om noget, alene i ham er vi elffelige for Gud. Det gjælder altfaa om, at vi er jamlede her med bodfærdige Hjerter i Jefu sKrifti Tro, da er han felv midt iblandt os, og da fal vore Hjerter ftilles til freds, da ffal vi faa, det vi vil bede om. DQ, faa lader og da tro hans Ord og Forjættelfe, intet tvivlende; lader vs feire Fe ften i Broderfind, med Kjærlighed til hverandre indbyrdes, thi derpaa ftal Verden fjende, at vi er Herrens Difciple vg Ben ner; med tillidsfuldt Haab, at Gud vil jænfe Naade og Velfignelje baade til denne Hoitid og til de følgende Dages Forhandlinger !
Og Hermed velkomne I fjære Gjefter fra nær og fjern! Forener nu I eders Aand med Stavanger Menigheds Aand, og fader os blive enige om at bede faaledes til Gud:
At, Herre Gud, vor himmelffe Fader! Lad det være fandt, dette ftore, guddommelige Ord af din kjære Sons Mund, at der fom to eller tre blive enige paa Jorden om, hvad for en Sag det er, af de vil bede, faa ffal det vederfares dem af dig. Vi er nu blevne enige om at bede, for det førfte, af vor tjære Herre Sejus maa være iblandt os her i denne Stund; og dernæft, at du vil berede vore Hjerter, faa vi annamme dit Ord med Glæde og bære Frugt i Taalmodighed; at du nu og herefter vil gjøre 03 vet brændende i Aanden, levende i vor Tro, fyrige i vor Kjærlighed til dig, nidkjære for vor Herres Sefu Krifti Navn, faa vi intet elffe faa bøit fom det, intet hade faa fuldkomment fom bets -Ftender, intet begjære faa inderligt, fom at dette velfignede Navn maa vorde fjendt, eljtet og prifet i Verden og blandt alle Hedninger. Af, hør denne vor famdrægtige Bøn; lys din Fred over disje Dage, og din Velfignelje over denne Stund for Jefu Krijti, — for Jeju Kriti Styld! Amen.
Derpaa affang man atter et Par Salmevers, hvorefter perj. Kap. Hveding mesjede Kolleften og Epiftelen til 2den Pintjedag. Saa iftemtes den herlige Misfionsjalme: , Vær trøftig Zion, Sejn Brud", og da Sangen atter taug, holdt Sognepræft Flood fra Hitterdal Fejtpræditenen over Joh. 3, 16.: sæhi jaa har Gud eljfet Verden, at han Har givet fin Søn den enbaarne, paa det at hver den, fom tror paa ham, ikke jtal fortabes, men have et evigt Liv." Da Præbikenen holdtes i frit Foredrag fan vi her fun gjengive dens Indhold, der i Morthed var den gamle og dog ftedje nye Sandhed, at Guds ftore Kjærlighed til og, fom flareft aabenbares i Sønnens Hengivelje i Døden for vor og alle Menneffers Frelje, nodvendigen maa drive enhver troende friften til igjen at elite Næften, elffe ogiaa De fjerne Hedninger, og det iffe med Munden alene, men i Yond og Sandhed og i Gjerning. Saa tonede atter Salmefang, hvorefter Provft Hveding fra Lindaas traadte frem i Kor døren og talte til Forfamlingen over de Ord i Hebr. 13, 9.: «Det er godt, at Hjertet ftyrkes ved Naaden." Fra Hjertet udgik Livet, jagde han, og faafænge Hjertet var uberørt af Synden, maatte et ffjont og herligt Liv udgaa derfra. Men Synden havde fordærvet Hjertet, og faalænge Hjertet derfor levede i fin naturlige, ved Synden fordærvede Tilftand, maatte ogjaa Livet vorde fordærvet. Dette vifte fig allerflaveft i Hedningeverdenen, Hvor iffe blot Forftandens Mørke var ftort, men og Hjer= tet følesløft, fremmebdgjort for alt Liv i Gud. Betragtningen heraf fulde ret mægtigen ttlffynde os friftne til ftedje at takke Gud for, at han havde optaget og i fit Maaderige og ved fine velfignede Naademidler givet og et nyt Hjerte og en ny Aand indeni ogs, givet og Magt til at vorde hans Børn med Guds Børns Hjerte og Siudelag. Men det gamle Mennejfe bliver dog iffe ganffe overvundet, jaalænge vi er Her tilhuje, Hjertet føler fig ofte vagt, uroligt, vaklende, og jelv den bedfte friften trængte derjor idelig til Styrfelje for fit Hjerte. Men den rette Styrkelje og Fred gaves afene ved Naaden, hvorved Apoftelen ikke mente nogen menneffelig Gjerning eller Grfaring, iffe visje høiere Fornemmeljer og Stemninger i Sjelen, men den Naadegjerning af Gud, der aahenbaredes og udførtes ved Kriftum, og fom vi HE egne os i Troen. Denne Hjertets Styrkelfe ved Naaben burde være Udbyttet af de friftnes Sammentomjter i Guds Hus faaveljom overalt, Hvor de trandte hverandre nær for at handle om de Ting, fom høre Guds Rige til, og det maatte faaledes være vor Bon til Herren, at dette ogfaa for 03 maatte blive Udbyttet af disje Dages Sammentomiter, paa det at alt, hvad vi foretoge 03, funde ubgaa fra et i Naaden ftyrfet Hjerte. Derpaa hævede Taleren fig til inderlig Von om denne Hjertets Styrfelfe ved Manden, bad om den for Krifti Menigheder med deres Lærere og for be dyrebare Sendedud i Hedningelandene. Da derpaa atter et Ealmevers var affunget, mesjedes af perf. Kap. Hveding den almindelige Taffigelfestolleft for Ordet, hvorefter Feften fluttedes med Sang og den fædvanlige Slutningsbon i Kordøren Det var et ffjont Møde i Herrens Hus, og visfelig gif enhver, der Havde Hjerte for Guds ftore Maade mod og og alle Menne= ffer, glad og beftyrfet derfra.
Thorsdag den 15de Kl. 10 Formiddag havde vi Slutningsgudstjenefte. De deputerede famledes ligejom om Søndagen i Forjamlingshufet i Nygaden, hvor Moderne var holdte, og gik derfra i Procesfion til Kirken. Denne var ganffe fyldt af Til hørere, men iffe overfyldt fom ved førfte Feft. Vert. Kap. P. Winsnes fra Tvedt aabnede Feften med følgende Indgangstale fra Kordøren:
Herre vor Gud! vær og naadig og velfign og! Kad dit An= figt (yfe over og, at vi maa fjende din Vei paa Jorden og din Salighed blandt Folkene, faa vore Hjerter maatte fyldes med din Lov og vore Læber befjende din Are!
Maade, Barmhjertighed og Fred være med Eder fra Gud vor Faber og den Herre Jejus vor Freljer! Amen.
Gal. 135, 1—4. Halleluja! Lover Herrens Navn! [over ham, I Herrens Tjenere, I fom ftaa i Herrens Hus, i vor Guds Hufes Forgaarde! Lover Herren, thi Herren er god; fynger hans Navn Salmer, thi det er [ifligt. Thi Herren har udvalgt fig Jakob, Israel til fin fynbderlige Eiendom. Saaledes opfordrer den fongelige Sanger, Manden efter Guds Hjerte, alle Herrens Tjenere, ja af Jsraels Menighed, der var famlet i Guds Hufes Forgaarde, i hans hellige Tempel, til at love og taffe Herren deres Gud, hvis Barmbjertinhed, Trofafthed og Godhed havde været faa ftor mod dem; thi han havde jo udvalgt dem til at være fit Eien= domsfolf fremfor alle andre Han havde allerede i deres Stamfædre, de hellige Patriarker, velfignet dem fom fin fynderlige Eiendom; han havde ved Mofes, fin Tjener, faa underligen ført dem ud af Ægyptens Træfdom, ja fom paa Ørnevinger baaret dem gjennem Ørkenen ind i Kanaans hellige Land. Han havde givet dem fit hellige Ord, fin hellige Lov, hvorved han vilde opdrage dem til al den Velfignelje, han havde tiltænkt dem i den forjættede Mesfias. Han havde givet dem mange og herlige Forjætteljer om den Hyrde og Konge, fom han af Davids Hus vilde opreije over dem, fom fulde fri dem fra alle deres Fiender, og under hvis Megimente de ffnlde nyde Fred, Lykke og Salighed. DO! Herren havde vet været god mod Israel, og velfignet dem af fin blotte Naade rigeligen og herligen fremfor alle Folk. Men derfor havde David jaa god Grund til at opfordre Israel til at love Herren og fynge Hans Navn Lovfange. Men hin Davids Opfordring gjælder ogjaa os, fjere Tilhørere! faafandt, fom alt, hvad ffrevet ftaar i Guds hellige Bog, er ffrevet for alle Tider og alle Slegter. DO! ganffe i Bejynderlighed gjælder den og, der er Lemmer af vor Herres Jefu fande Kirke. Denne er juft Guds aandelige og vette Israel, fom han har udvalgt til fin Eiendom fremfor andre. Hvor ftor har ikke Guds Godhed været mod og friftne! Vi ved, af Gud har givet o8 det bedfte, han kunde give 03, fin egen fjære Son, den af det gamle Teftamentes Fædre fængjelfuldt ventede Mesfias, og derved har han ndført og af det aandelige Ægypten, af Syndens og Hedenifabets Morte. Sa, han Har tændt fit Hellige underbare Lys blandt og. Livets Sol er opgaaen over og, ja ftaar høit paa Naadens Himmel. Evangeliets flare, lyje Dag er oprunden. Vi har feet og oplevet Dagen, fom de gamle troende Fædre endnu hilfede langt borte. Bi har feet hans Herlighed, en Herlighed fom den enbaarnes fuld af Naade og Sandhed.
Men Herrens Godhed mod og gaar endnu videre. Han elffer at foie Naade til Naade, Velfignelfe til Velfignelje. Derfor har han med Ordet ogjaa givet vs fine hellige dyrebare Saframenter; forft Daabens hellige Naade, dette Gjenfødeljens og Fornyeljens Bad i den Helligaand, hvori han renjer og tor vore Sjele fra Syndens Vejmittelfe; dernæft den hellige Nadvere, hvori den Herre Jejus befpijer og med fit eget Kjød og Blod, for at vi ffal five i ham og han i 08, for at vi ffal opvore til ham en guddommelig Vægt og engang opreifes til et uforfrænteligt, fuldkomment, faligt Liv paa den nye Jord, Gud vil ffabe. O hvor dog Herrens Godhed har været og er ftor mod os, og hvor er et Folk faa herligt og faligt, jaa høit benaadet fom det troende Kris ftenfolf? Vi udraabe med Joh: ,Se hvilken Kjærlighed Fade ven har bevift os, at vi ffal kaldes Guds Børn!" Sandelig luffede vi iffe Vinene til, vi fulde fe de jtove og forunderlige Ting, jom Herren har bevift og! Var vi iffe jaa døde, træge og lunfne, vi vilde iffe lade være at prife Guds underlige Gjerninger; thi disje er ftore, faa ftore mod og arme, uværdige Syndere, at vi burde falde paa Knæ beffjæmmebde over faadan Naade og udbryde: D Herre, hvad er vi, at du jaaledes i Maade fer til og og bejoger 03! I vi er iffe værd, at du faaledes træder til og og favner 08 i bine fjærlige Arme! Men fiden du nu af pur Naade vil det, nu vel, faa vil vi iffe ftaa imod, men glade og tafnemmelige jynfe i dine Arme og prife og falige i dig, vor Gud og Frelfer. Sa, medforløfte Tilhørere, bet burde vi gjøre og faaledes i fand Yomyghed og Tro optage den mangfoldige Saligheds Kalk, fom Gud ræffer os, og paafalde i Herrens velfignede Navn, idet vi glæbede 08 i Herren vor Gud, fom har bevift fin Miffundhed faa underligen mod og og fadet fin Naade faa rigeligen udftrømme over 08. Men af desværre, det gaar faa traadt med Glæden i Herren og den deraf udipringende Lov og Taf. Sørge og lage fan vi nof, men love og taffe Gud for de mange og ftore Vel= gjerninger, fom han i Krifto Jeju har bevift vs, det falder jaa vanffeligt. Og dog er det faa godt og faligt at love og taffe; derved blive vi de hellige Engle lige?og berede os felv faa uende= lig megen Belfignelje, at vi iffe tro det eller forftaa det, før vi har erfaret det. Ja det er fandt, at det er godt at takke Herren og fynge hans Navn Salmer. Derfor lader og bede Gud om Maade til at efterkomme Davids Opfordring i Sal. 185: m,Lover Herrens Navn! lover ham, I Herrens Tjenere", ofv. — Se, vi har famlet og her i Herrens Hus, hvor hans hellige Ord forfyn= des og hans hellige Saframenter forvaltes. Burde vi da iffe afferførft taffe Herren for den ftore Naade, han har vift og fremfor jaa mange Hedninger, idet han har bygget fin friftne Kirke blandt og og ladet og forkynde Syndernes Forladelje i det Guds Lams Blod, der renfer fra al Synd? Visjeligen, det burde vi; thi Guds Naade derigjennem er faa ftor, at vi aldrig fuldfommen fan vaaltjønne den eller prife den, fom vi burde. Men begynde paa at ove og prife den, faa godt vi fan, det maa vi dog gjøre, og det vil vi ogjaa med Guds Hjælp. Men idet vi love og takke Gud for Naaden i Krifto, for Evangeliet, han lader os forkynde, jaa lader og iffe idag ved en Anledning fom den, der nu har jamlet os i Guds Hus, glemme at takke Herren for den jæregne Maade, fom han har bevift os i disje Dage, hvori vi fom Misfionsvenner har været fammen for at raabdflaa om, hvorledes ogfaa vi pua bedfte Maade ffulde kunne være med i det ftore Arbeide for Guds Riges Komme til Hedningerne.
fordi Han har hjulpet og til at Holde vore fyndige, egenvillige og trodfige Hjerter faa nogenlunde i Tomme, faa at vi i Fred og Kjærlighed har funnet raadjlaa om de Ting, der forelaa 08 til Behandling. Lader og taffe Herren, fordi vi med troende Brødre fra Landets forifjellige Egne har funnet famles i et faa fort og vigtigt Anliggende, fom dette er, og fordi vi atter, ialfald i nogen Grad, har erfaret, hvor godt og lifligt det er at Vrødre bo tiljammen. — Lader og fremdeles, kjære Misftonsvenner! takke Herren, fordi han hidtil Har hjulpet og i vor Misfionsgjerning, faa denne dog gaar fremad, om end iffe, fom vi ønffe, faa dog mere, end vi fortjene. Det er ikke godt, at der klages faameget blandt Misfionsvennerne. Jeg nægter ingenlunde, at der er me» get, fom er at beklage, ifær maaife Hos os felv, men jeg figer og mener alligevel fom for Guds Aafyn, at det ikke er godt, at alffens Klager faa Overmagten. At forge og flage gjør og fun mismodige, fraftesløje og forjagte. Derimod at love og takke gjør ftærf og frimodig i Herren. DO vi har dog fom Misfionsvenner iffe faa (idet endda at taffe for. Han har dog i nogles Hjerter — vo vi ønffe, at de havde været langt flere — vaft Villighed til at gaa ud i Hedningeverdenen med Evangeliets Budjfab. Han far givet vore Sendebud en aaben Dør til Fululandet. Han har bevaret dem under mange og ftore Farer, og vi fan i Herren være visie paa, at deres, rettere Herrens Ord iffe har været forgjæves, om Det end iffe har virket, hvad det nærmeft efter Guds Naades Henfigt fulde virke, eller om det end hidindtil ikke far baaret fynlig Frugt i nogen Hednings Omvendelfe. © Venner! fader og ogjaa i denne Sag nøies med Herrens Naade og talte for Maadejmuler. Se, det er juft Veien til at faa mere af Herren og bdelagtiggjøres i alt ftørre og ftørve Velfignelje. Ja, mere vil vi gjerne have og mere har vi i Troen Lov til at bede om; ja, Gud ffe Lov! Dog jaaledes vil vi bede, at vi ikke bede ffagende og fnurrende over; at vi iffe allerede har faaet mere, men lovende og taffende for, hvad Gud allerede har givet og af fin ftore ufortjente Maade. Derfor vil vi til den Lov og Tak, vi er Herren fyldige for al hans Godhed mod og Synbere, ogjaa foie Bønnen om, at hans Rige maatte fomme til 03 og alle Menneffer med alt førre og ftørre Kraft, faa at hans hellige Navn funde blive prijet og berømmet af alt flere og flere blandt alle Folk og Tungemaal. Bi vil bede, at alt Jorderige maatte blive fyldt med Herrens Cre, og Dagen fnart fomme, den ftore og herlige Dag, paa hvilken vor fjere Herre Jejus fal fomme igjen, fine til fuldkommen Frelfe og Befrielje. Ja vi ved og befjende, at den Herre Jejus, fom nu fidder ved Faderens Hvire, ffal fomme i Himlens Skyer med Kraft og Herlighed. Da fal af Skabningens Suk ftilles, da ffal Herrens gjenløjte fomme med Fryd og Jubel til det himmelife Jexufalem, og evig Glæde fat være over deres Hvveder. Da ffal Gud ffabe en ny Himmel og Jord, Hvor Retfærdighed ffal bo, og Synd og Sorg ikke mere være. OD, efter denne herlige Dag længes og ftunde Herrens fande troende, alle fande levende Lemmer af vor Herres Fefu Kirke, idet de med denne hans Brud iftemme den fidfte Bøn i den hellige Skrift, den ftore Bon: Kom, Herre Jefus! Men nu fan Herren iffe tomme til fines Forlosning, før Evangeliet er prædifet over den ganffe Jord. Derfor lader og, faamange af 08, jom efffe vor Herres Jefu herlige Aabenbarelfe, arbeide, bede, leve og lide for Misfionens hellige Sag. Lader og ikke, naar vi gjør Det gode, blive trætte, men lader og tvertimod blive fafte og ubevegelige, altid rige i Herrens Gjerning, vidende at vort Arbeide ifte er forgjæves i Herren. — Og naar faa Dagen fommer, Dagen hvorefter al Sfabningen futfer, naar vi i Guds ftore Tempel hevoventil, fom iffe er bygget af Menneffehænder, famles fra oft og veft, nord og fyd, naar da det evige Halleluja fal iftemmes af alle dem, der blandt de forfkjelligite Folk og Tungemaal har lært at to fine Klæder i Lammets, det velfignede Guds Lams dyrebare Blod, og da fal ogjaa vi, faafremt vi er blevne Herren tro indtil Enden, faa Lod og Del i Guds Borns evige herlige Glæde, og blande vort Halleluja ind i det ftore Halleluja, der ffal vinge gjennem Himmel og Jord og lyde fom mange Vandes Lyd og fom ftærke Tordeners Lyd. DO hvilet Haab vi kriftne har! Ha, lovet være Gud, fom har gjenfødt os til en uforfrænfelig og uforvisnelig Arv, fom 03 er opbevaret i Himmelen! Min Sjel ophøter Herren, og min Aand glæder fig i Gud, min Stel fer! Halleluja og Amen!
Derpaa iftemtes en Salme, hvorefter Sognepreft Irgens fra Lyngdal mesjede en af de til ,ugentlig og Maaneds Bebedag" henhørende Kollefter famt vedkommende Epiftel Jak. 5, 16. fg.: »Befjender Overtrædeljerne for hverandre og beder for hverandre at I fan læges" vo. §. v. Saa iftemtes atter den herlige Salme «Bær troftig Zion, Jeju Brud, nof har du grædt og grundet", under hvis Slutning Sognepreft Koren fra Mandal befteg Prædifeftolen. Han talte i frit Foredrag over den ffjonne Fortælling Ap. Gj. 8, 26—40 om Filippus og Kammerfvenden fra Morland, idet han ført homiletiff gjennemgit Fortællingen og derefter med fin eiendommelige Snderlighed anvendte den paa Misfionen og navnlig vor egen. Tildrageljen med Kammerjvenden, denne Kams Son, der ved Guds Maade overførtes fra Mørket til Lyjet, Fulde være og til Paamindelje og Opmuntring under vor Virfen for at føre Kams forvildede Slegt, hvortil ogjaa Buluerne hørte, til= bage til Gud. De allerflejte af os funbe viftnof iffe udføre Gjerningen blandt Fuluerne paa famme umiddelbare Maade fom Filippus med Æthioperen; men alle funde vi dog paa middelbar Maade deltage i vore Misfionærers Gjerning ved at underftøtte dem med vore Forbønner, med vore Raad og timelige Midler og ved at arbeide for Guds Riges Befæftelje og Udbredelje herhjemme, hvorved alt flere og flere Medarbeidere i Misfionen vilde fremftaa, et jo der, hvor Guds Ord virker fraftigen, ogfaa Krifti Kjærlighed vil tvinge til Deltagelje i deres Nød, der fidde i Dødens Skygger. Ligejom Filippus bragte Wthioperen Guds Ord og den hellige Daab, hvorved dennes Frelfe fuldfommebdes, faales des gjor ogjaa vore Sendebud i Zulu, og dertil maatte ogiaa vi være Medarbeidere. Men rette Medarbeidere funde vi ikke være, om vi itfe førft og fremft jelv fattede Guds dyrebare Maademidfer, lod dem virke paa vore Hjerter, faa vi blev nye Sfabninger i Srifto og daglig ved de jamme Midler fornyedes og bevaredes. Det gjaldt da visjelig ogjaa om at vogte og vel for vore Dages vildfarende Røfter, at agte høit den Arv, Herren havde givet os efter vore troende Fæbdre i vor utherffe Kirkes herlige Bekjendelfe, hvor disje Herrens Naademidler berømmes efter Herrens og Apojt= lerne egen Anvisning, og hvor deres Brug rettelig vifes og indffjærpes.
faaledes var med Herrens naadige Vilje ogfaa vort Møde fommen iftand, — vi haabe til hans Ære og vor Opbyggelfe. Men figejom Filipyus og Kammerjvenden dog igjen maatte fFilles, men ffiltes i Gud, og drog glade enhver fin Vei: faaledes maatte nu ogjaa vi ffilles, men files — det ønffede og haabede han —ffilles i Gud, gaa ftyrfede ved Naaden Hver til fit og der gjøre vor Gjerning i Herren, indtil Gud i fin Varmbjertighed atter vilde fade og mødes med Glæde. Nu tonede atter Sangen fraf= tigt i den gamle Kirke:
og bryd nu Søvnen af!
og Liv gaa frem af Grav! til Naadens Arv og Løn!
med Kjærlighed i Bryft, | og Fængilets Porte brød:
at Livets Drd man bølge hvor jvar blev da vor Grøde, til fjernet Hedningkyjt!
Derpaa frembar Sognepreft Jr g en 3 Hjerternes Tafoffer for Herrens Alter, hvorpaa vi iftemte den elftelige Salme: ,D tænk, aar engang jamtes ffal", efter hvis Affyngelje Sognepreft Birke Land fluttede Feften med nogle Afffedsord fra Kordoren af omtrent følgende Indhold:
De er gode de Dage, fom vies Herrens Gjerning, fom hel liges hans Navns Pris! Saadanne Dage har Herren nu fkjenfet 08, og den fidfte Stund er fommen, at det fidfte Ord ffal udtales, Afjtevens Ord! — Vi havde længe forud glædet vs, ja i Herren glædet og til disje Dage, og Veftyreljen og disje Menigheder, fom fjærligen har optaget Eder og daglig famledes om Eder, ventede med Længfel disje Dage fom Herrens Fejtdage, —og J fom, ja fom langt talrigere end nogenfinde forhen! —Derfor være Herren vor Gud prifet og taffet i Jefu Navn, og vor Tat til Eder udtale vi nu i denne Afffedstime med Kornelius's Ord. Ap. Gj. 10, 33.:
J gjorde vel, at I fom! nu har vi været famlede for Herrens Aafyn og hørt alt det, fom var Eder befalet af Gud! Et Misftonsmøde er et Stevne af færegen Bejfaffenhed. Her fan I iffe vente at finde jordiffe Fordele; I ffal ei heller kunne Bøjte nogen Verdens Ros. Hvor nær kunde ikke den Frygt ligge, at nogen vilde have jagt i fit Hjerte: ,Jeg har fjøbt mig en Ager og gaar ud at befe den, eller jeg Har fjøbt et Var Ørne og gaar ud at prøve dem, derfor fan jeg iffe fomme; fjere hav mig undify(dt!" Hvor bange funde man iffe her være for, at andre vilde have tænkt: , Der fommer mange nof til Mødet, og det er ufornødent, at jeg fommer, at jeg opgiver min tilvante huslige Ro og mine travle Sysler." — Dog, I overvandt ved Herrens Biftand disje fmaalige og dog faa fterfe verdslige Henfyn. Hans Navn være derfor lovet! Ja vi taffeZCder, ,I gjorde vel, at I fom!" ;
Vi har været famlede for Herrens Aafyn og hørt alt det, fom Eder var befalet af Gud. Ja Herren være ftorligen taffet, vi har hørt den famme glade Vetjendelje gjentagen af Eder jom af en Mund, at Gud har fendt fin Søn til en Frelfer for den i Synden fortabte Menneffeflegt, at der ikke er Salighed i nogen anden, og at Gud vil, at der ffal prædikes Omvendelje og Syndsforladelfe for alle Folk. Ja, I har opmuntret og ftyrfet hverandre i disje velfignede Dage til at vaage og ftride i Troen, for at ingen ffal berøve Eder Kronen! — Og naar vi nn hertil mindes, Hvorledes de graahærdede med den rige Erfaring i falt Tro har talt Visdom iblandt og, og hvorledes de yngre Mænd faa jmuft med Varjombhed har vttret fig og villigen anerkjendt den fyndigeres Omdømme, fandelig, idet vi glade bevare dette ftore Indtryk, vi fige, taffende vor Gud: m,Mu har vi været famlede for Herrens Aafyn !"
Beever da taffede i Herrens Navn, I gjorde vel, at I fom. Tal for Vidnesbyrdet, tak for Kjærligheden. Herren gjenjamle Eder glade med Eders fjære, og enhver til hans Kalds trofajte Gjerning.
,Bi velfigne Eder i Herrens Navn." Ja han beftyrfe Eder Tyven, forøge Eder Kjærligheden og opholde Eder varagtigen i et uvisneligt Haab. O glemmer iffe, at I er Misfionærer; lad det, I har hørt og fundet befræftet i Eder, udftrømme ved Gders Beretninger i Hjemmet til den ganjfe Forening! Ia glemmer iffe, at I er Misfionærer; det er et fort betroet Kald; bærer derfor Gders Hjerter ydmyge i aarvaagen Tro for Herren, men frimodige i friftelig Befindighed mod Verden, at I i intet give Anftød!
i velfigne Eder i Herrens Navn."
dinge Aftenens ftille Fred, og forøge dem deres gode Længjel efter at være med Krifto, at de, naar og I ftilles herfra, fan modtage Eder i de evige Boliger. Herren bevare for Eder i Daaben og i Troen Eders Ungdom, og enhver hans Børneflot; han bøie Dem under Lovens Torden til at fjende fin Syndeffyld, at de maa hungre efter Evangeliets Sødhed og Deri ftadig vore en guddommelig Vært, at I fan have dem engang alle for Naade thronen og ber taffende fige: Herre, fe ber bem bu gav mig; fe jeg miftede ingen af dem! Bi velfigne Eder i Herrens Navn." Ja han velfigne Nor= ges Land, at der maa bo Fred og Velvære, bygge al god Birk fombed og Gudsfrygt. Sa ligefom Duggen falder rigelig den glade Sommer over hvert Blad langs Eders ftille, dybe Fjorde og de flare Elve, og giver frodig Vært, faa falde og Naadens rige Dug paa Folkets Hjerter, opto Syndens gamle 38, og give Vært i Herren til al god Gjerning, til en Affpeilen af, hvad han felv Har trofaft lovet: "eg er fommen at gjøre alt nyt."
Bi velfigne Eder i Herrens Navn." Han velfigne vor fjære evangeliff-lutherffe Kirke, at Ordet der maa predifes purt og rent og hans hellige Saframenter rettelig forvaltes; han ftyrfe hver vetfindig Lærer i de mødige Timer og give ham og Menigheden vig Andel i den Glæde, fom er Glæde i Herren.
Den (fore Misfonær, Sefus Kriftus, han tage Eder da alle i fin fjærlige Varetegt. Farvel i Herren! Ja han gjøre det, at I fare vel paa alle Bee, i al Gjerning indtil Fuldendeljens feterrige Time. — Beever alle taffede i Herren. ,I gjorde vel, at J fom." — Bi velfigne Eder i Herrens Navn!" Amen.
Alljærlige Gud!
Førgenien: Vidnesbyrd 9 Krifto Jefu, vor Herre. Fader! rens daglig vore Hjerter, forøg 08 Troen ved din gode Helligaand, at vore Forbonner maatte fomme ind til dig, vor Gjerning være dig behagelig, alt til dit Riges Udbredelfe i din trofafte Forjættelje. Fader! velfign de 5 Mænd, og de fromme Kvinder, fom du i din Naade gjorde til dine Arbeidere Hos det fattige Fulufolk! tag deres Savn og deres Kampe, deres Angefter og deres Raab paa dit eget Hjerte; hør vore Forbønter og giv Fred og Frimodighed i deres Hjerter! Velfign dit Ord paa Hedningehjerterne, at de maa udfries fra Døden; ja velfign dem og og alle til Livet i Krifto Seju, vor Frelfer! Amen!
Saaledes fluttede denne Gudstjenefte, rig paa Naade og Bel fignelje. I Feftens glade Stemning drog. de deputerede fra Kir= fen tilbage til Forjamlingshufet i Nygaden for der endnu engang at taffe hverandre for det brøderlige Samvær. Dievterne var fulde, og det var, fom fattedes der endnu en, der funde udtale i alle de kjære Gjefters Navn, hvad der laa dem paa Sinde i Nfffe-Sens Stund. Dette forftod refid. Kap. Holtermann fra Trondhjem. Han betraadte Kathedret og tolfede, fynligen bevæget, fin egen og Forjamlingens hjertelig Tak til Ordføreren for den Dygtighed, Venlighed og Selvfornegtelje, hvormed han havde ledet Forhandlingerne, — til Stavanger Bys Indvaanere for den ftore Velvilje, hvormed de var fomne de deputerede imøde og favde optaget dem i fine Hufe, — bevidnede ogjaa Hovedbeftyreljen og Sekretæren Selffabets Tak og Erfjendtlighed og ønifede til Slutning paa egne og FHjembygdens Vegne næfte Generalforjam= ling velfommen til Trondhjem.
Nu, Gud i Himmelen være takket og prijet for dette Samvær. Det var i Sandhed gode Dage. Herrens Velfignelfe Hvile over deres Minde!
Generalforfamlingen i Throndhjem i 1861. KL. 10 den 15de Juli famledes man ved Generalforjamlin= gens Begyndelje til Felt i vor Frue Kirke. Ejterat Salmen "Milde Jeju, her vi ftaa", var afjunget, holdt Selftabets Sekretær, Blesfing, følgende Indgangstale over Sal. 133:
Brødre og Spftre i Herren! De anførte Ord udgjør Davids 133te Salme, en af de flere fmaa Feftjalmer, han lagde det israefitiffe Folk i Munden, naar det fra Landets forifjellige Egne gik op til Sions Bjerg for at. tilbede. Folket havde i lang Tid været uden bet, der fynligen og fjendeligen funde forene det. De var vel Brødre, men ,boede" iffe jammen; enhver fad for fig felv, i fit eget Hus og fin egen Stamme. Men efterat David havde opjlaget fin Mefidents i Jerufalem og flyttet Tabernaflet til Sion, blev det anderledes. Da jamledes Folket der ved de ftore Høitider og følte fig tillige nu fom Brødre; Broderffabet i Gud blev bem mere levende bevidft nu, da de perfonligen faa hverandre og var fammen med hverandre for Gud i hans Forgaarde. Og det er ved Synet af dette, den kongelige Sanger udbryder: "Se, hvor godt og- Hvor fifligt det er, at Brødre ogfaa bo jammen."
Brødre og Softre, faa mange fom høre til det aandelige Israel: det fan ikke feile, at hvad denne Aandens Mand har fagt ud af fit eget Livs Erfaring, hævder fin Sandhed den Dag idag ! Vi Misfionsvenner er fomne fra nær og fjern, Folfet her i Staden Har jamfet fig fra fine Hufe her til dette hellige Sted jammen med 08, — o, det er umuligt andet, end at mange Hier: ter i denne Stund vare fit ftille, glade ja til denne Davids Erfaring.
Hvor godt det er i fig felv, dette, at Brødre jamle fig fra Adfpredelfen for nu ogfaa iynligen at fidde fammen for Guds Anfigt; og hvor lifligt det tillige er, hvor godt det gjør og, hvor godt det virker, ja fom funde man fe bet pad 08, —figer David.
Han forklarer det nærmere ved tvende Lignelfer. Den er god i fig felv en faadan Sammenfomit — ligejom den gode Olje paa Hovedet, fom nedflyder paa Stjægget, Arons Skjæg. - Men den Dlje, hvormed Aron og i det hele Prefterne falvedes, var Billedet paa den Helligaand. Altiaa, det at troende fomme fammen, det er godt — det er den Helligaand; at de komme jammen, er det jamme fom, at ogfaa den Helligaand fommer der. Dg Hvad er bedre! Men hvad er ogjaa naturligere?
se netop felv Grunden til, at de er Brødre og Sftre, at De er et, fom en ftor Familie. Hvor naturligt altjaa, at han er nerve: rende, hvor de er nærværende! Over troendes Samfund er Guds Naade; Gud felv er med dem; Jejus, deres Frelfer, midt iblandt dem efter fit Løfte: , Hvor to eller tre er forjamlede i mit Navn, Der er jeg midt iblandt dem." Og det er godt; thi hvor den naadige Gud er nærværende, der er Han det paa en virkjom Maade, faa der fan komme noget virkelig godt ud af Sammenfomften. Han vil med fin Nærværelje oplyje Forftanden, fyre Viljen, oplive Føleljen, velfigne med nye Kræfter det hele Troens Mennejfe. Og er Sammenkomften, fom denne vor i disje Dage, en færegen, faa et hans Velfignelje ligefaa en færegen. Det er godt, Venner, at vi faaledes til fine Tider fomme fra nær og fjern og fibde fammen i Misfionens Anliggende; thi Den treenige Gud er med da og vil virke oplyjende paa vor Foritand, for at vor Misfionsjands ikke ftal fvæve i det blaa og omtumles paa et uroligt Hav af øiebliffelige Stemninger, men vide, hvad den vil, og hvorpaa Den er rettet, have en flav Jndfigt i hele Misfionsverkets Natur, Oprindelfe, Gang og Kaar i Verden o. f. v. Og den treenige Gud er med i faadanne Gammenfomfter for at virke ftyrfende paa Viljen, bevirke, at de troende blive mere og mere udholdende i denne Herrens Gjerning, blive mere og mere fajt bejluttede paa, at denne Sag med Guds Hjælp ingen Standsning ffal lide, fræves ber end noffaa (tor Opoffrelfe af timelige Midler og noffaa jmertelig Opgivelfe af ens eget fjære jeg, ber gjerne her fom overalt vil have faameget at fige. Og han vil endelig ogjaa virke velgjørende paa Føleljen, faa af Misfionens Venner, faa langt fra at blive folde i Hjertet, fordi de blive mere forftandige i denne Sag, tvertimod dermed tillige ffal faa en baade dybere og jandere, en i Virkeligheden mere aanbdelig Følelje og Sands for Sagen. Ia, fe hvor det er godt, Brødre, at vi jaa ledes fomme fammen ! :
Godt i fig felv med Beftemmelfen at vorde godt i og, eller lifligt, fom Sangeren falder det, fifligt fom naar Hermonsduggen falder ned paa Bons Bjerge. Den gode Helligaand med fin Naade og Gave, fom han er rede til at udøje i en faadan Sammenfomit, har viftnof i fig felv alene Kraften til at gjøre fig fjendelig; men alligevel fjendes og befiddes Hverken Han eller hans Maade og Gave, medmindre Hierterne ogjan aabne fig for hans Indflydelfe. Det er faa Loven i Guds Naades Husholdning. Men aabne vi 08 virkelig for den Helligaands Naadevirtninger, ba maa det ogfaa fjendes paa og; den, fom aabenbarer i vore Sammenfomfter i disfe Dage noget andet end det, Skriften betegner fom Mandens Frugter, han bevifer, at han i Grunden flet iffe bor fammen" med os, han er i Virkeligheden udenfor Broderifabet, — og det er itfe lifligt! Vilde vi have Lyft til Trætte, vilde vi fives og friges her paa Generalforjamlingen —fanbeligen, da var vi iffe falvede med den gode Olje her i Her rens Hus. AF et godt Træ fan iffe fomme raadden Frugt, af et godt Væld fan iffe fomme befft Vand. Derfor fader os fe til, at vi itte beffjæmme den hellige Sanger, i hvad han her figer; Bes fjæmmeljen vilde falde tilbage paa vore egne Hoveder. Lader og fomme ifu, at der er en Sky af Vidner fra Arilds Tid, der fige det famme fom han. Lader 08 uabfe 08 for de hellige deliagende Engle, der ligeledes vidne paa deres ufynlige Vis: ,Se, hvor godt og Hvor [ifligt det er, at Brødre ogfaa bo fammen."
Men drømme vi nu, idet vi mene, at den treenige Gud er nærværende i de troendes Forjamling med fin Naade og fine Gaver? Ingenlunde drømme vi. Viftnof er de troende intet i fig felv; men naar det behager Gud at gjøre dem til noget, da er de dog virkelig noget. Og hvor har Gud befalet Velfignelfen og Livet at være indtil evig Tid? Paa Bion! 0: i Kirken, itfe udenfor Kirken, men i Kirken, ikke iblandt Hedninger, Tyrfer og Jøder, men blandt dem, der tro paa Fefum Kriftum, Guds og Marias Son, Verdens Freljer. I Jeju Krifti troendes Menighed og Mibdte behager det Gud at bo med fin Naade og Gave. Menig fjeden fan for jaadandt fun takke, men ikke rofe fig deraf. Hvad Han befaler, det maa fe; thi han er Herren. Ligejom han byder fine Binde at føre Hermonsduggen mod jyd, faa den falder paa Jins Bjerge, faaledes har han forordnet Velfigneljen at være i fin Menighed paa Jorden og intet andet Sted. D, hvor er iffe en faadan uforffyldt Godhed fikfet til at ydmyge og, Venner! bøte og bodfærdige i Støvet for ham, vor Saligheds Gud! Men hvor vældigt maa ikke Denne Sandhed tillige kunne vække vor Misdet faa, at Herrens Velfignelje fun ffal være i hans Kirke, medens han paa den anden Side dog helleriffe vil nogen Synders Død, men at alle paa den vide Jord, Hedninger, Tyrfer og Joder, ffal blive falige og fomme til Sandheds Erfjendelfe, faa vil han følgelig, at de juft paa den Maade ffal blive delagtige i Beljignelfen, at hans Kirke, fom har den, forplanter den til dem; og det fan naturligvis fun fe ved, at den forplanter fig jelv, ubvider fig over Jorden mere og mere. Kun hvor den fommer, fommer DBelfignelfen; thi fun den — vel at mærfe! —eier Guds Ord og Saframenter, disje Midler, hvorved den Hel ligaand virker Sjelenes Salighed. D, hvilfen Fylde af Overbe= visning om Misfionsvirkjomhedens itfe alene Naturlighed og Rimelighed, men trængende Nødvendighed ligger dog ikke i denne Sand-Hed for enhver, der vil være af Sandheden!
Nu, for at vinde Syn og Sands eller ftyrte begge Dele for denne i Sandhed hellige, ikke menneffelige, men guddommelige Sag, derfor er vi fomne fammen til denne Time. Gud velfigne Stunden for og alle, idet han lader fin gode Helligaand virke i oF, førft det bodfærdige Sind, hvori han fan have fin Gjerning, og jaa den Forftandens Oplysning, den Viljens VBeftyrkelje og den Føleljens Inderlighed og AÆgthed, jom vi alle faa faare tiftrænge i denne Sag!
Ja Herre! alt vort Haab er du! Kom, veljign vort Kirfemøde! Lad vor Gjerning lyffes nu! Kraftig væk til Liv det døde! Kom velfign o3 allejammen ! Milde Jeju, hør og, Amen!
Raftor Werelfen mesjede og Paftor Sven Brun prædifede over Ap. Gj. 16, 6—10 og henledede Opmerfjombeden paa Hedningens Raab: ,Kom over og hjælp 08", medens det blev Apojtelen forment at vidne for den Berdensdel, der faa ham nærmet - paa Hjerte. Han udviflede, fra hvem Raabet fommer: fra Hedningen førft, men dernæft ogjaa fra Misfionærerne, ja den Herre Kriftus felo — og af hvem Hjælpen alene fan bringes, af Krifti Kirke, af dem, fom felv har følt Nøden jamt endelig, hvorledes der fan hjælpes. Pajtor Hagen fluttede i Kordøren med føle gende Tale:
Du, der fidder fom en evig Konge paa Almagtens og Ketfærdighedens Throne, høit ophøiet over al din Sfabning, for hvem de hellige Seraphim tilbedende bedække fit Anfigt: du bøte 03 og bevare 03 + Ydmyghed, at vi arme, fvage, ffyldbetyngede Eyndere maatte fjende vor Nød, vor fande Trang, at Længjelens Suffe maa opftige af vort Hjerte efter den Frelje, du har beredt i din enbaarne. Du, af hvem og alt Fadernavn nævnes i Him melen og paa Jorden, lær og at kjende, at elffe dig, fom har elffet og førft; udøs over og af din Kjærligheds Fylde, at din Kjærlighed ikke blot maa omringe og, men igjennemtrænge 03, blive Livskjernen i vort Væjen, at Kjærlighedens Jib maa fortære alt mere og mere af den fyndige Egenkjærlighed og Verdenskjærfigheden, at ved dens Varme det nye Menneife i og maa trives og vore, modnes og bære Frugt, dig til ÆWre og os til Gavn i Krifto Jeju, vor Herre. Lad formedelft. din Helligaands Naade virfning din Velfignelje ledjage vor Vandring og vor Gjerning, at vi maa beredes til en falig Indgang i Lyfets evige Rige.
Vi vil lægge hverandre paa Hjerte et Gudsord, jom Herrens Aand lagde den hellige Apoftel Petrus paa Læben, og fom ftaar antegnet i 1 Petr. 2. 4—5: Kommer til ham, den levende Sten, der vel blev forjfudt af Mennejfene, men er udvalgt og dyrebar for Gud, og vorder felv ligejom levende Stene opbyggede til et aanbeligt Hus, et helligt Preftedom, forat frembære aandelige Offre, der er delbehagelige for Gud ved Jejuw Krijtum!
Hvilken er den levende Sten, hvorom Upoftelen taler? Han falder ham og Hovedhjørneftenen. Han taler om ham, det Guds Lam, fom bar al Verdens Synder — ham, den gode Hyrde, der fatte fit Liv til for fine Faar, — om ham, fom er en Forligelfe jor bore Synder, dog iffe alene for vore Synder, men for den ganjfe Verdens, — om ham, fom blev lydig indtil Døden, ja Korjets Død, den Faderens enbaarme, Jejus Kriftus, given hen for vore Synder, opreift til vor Retfærdiggjørelje, i hvis Navn der afene er Frelje og Salighed. Han taler om ham, fom overvandt Døden og mu fidder ved Almagtens høire, men og holder Almag= tens Haand velfignende over fin Menighed paa Jorderige.
Til hvem taler Apoftelen, hvem formaner han i de anførte Ord? Han taler til dem, for hvem Naadens Dor, for hvem de hellige Tempelporte var opladte, — om dem, for hvem Feju Navn var förfyndt og Forjetteljen om Naade og Fred og evig Saligbed i hans velfignede Navn. Herren var fommen til dem, men de var iffe vetteligen fomne til ham; Apoftelen frygtede for, at de let funde forlade ham, hendrages paa urette Veie, hvor Herren et var med dem, og faaledes bortvifes af ham og fra hans Herligheds Rige.
Hvorledes er det med 08? han er kommen til og; men er vi fomne til ham — fomne iffe blot en entelt Gang, men faa, at vi er blevne Hos ham, Har fulgt ham og følge ham — ham alene? Han fom til og i den hellige Daab, da Aanden fvævede over og og faldte det nye Mennejfe, fom er ffabt efter Gud, tillive i og. Han fom gjentagende til og i Ordet — i det hellige Evangelium, hvor hans hellige Billede ftraaler og imøde, naar vi iffe længere fe med bet naturlige Menneffed omtaagede Blik. Han fommer atter og atter til og, han bliver aldrig træt deraf, naar Aanden faldede og og paa mangehaande Maader gav og fine Paamindel= fer. Han er en og hengiven Ven, der atter og atter vil fe til og, befoge og og altid Har et gavnligt Raad, en god Paamindelfe at give 08, altid bærer i fin Haand en god Gave til 08. Han er fom en øm Moder, der aldrig fan glemme det Barn, hun bar under fit Hjerte, fom en trofaft Fader, der iler endog fin forlorne Søn imøde og tager ham i fin fjærlige Favn, naar han fun vil fomme tilbage til ham og blive Hos Ham. Lader og ile Herren imøbde, blive Hos ham — vandre paa den Vei, han har anvift 08, at vi ved vor Banes Ende maa fomme til ham i hans Her= ligheds Rige!
Hvad fer, hvad maa ffe med dem, fom fomme til ham? De blive levende Stene, fom Ayoftelen figer. Han bryder Dødens Qeenter, løjer Syndens Baand. Det gjelder om ham felv og i denne Forftaud, hvad Han figer, at Gud ikke er de dødes, men de levendes Gud. Hans Liv medbeler fig til dem, gjennemtrænger dem; han felv lever i dem. ,Saaledes anfer ogfaa I Eder felv fom døde for Synden, men levende for Gud i Krifto Jefu, vor Here" > Mon 6,:11).
"Border opbyggede til et aandeligt Hus", figer Apoftelen, ,et belligt Tempel. Vive J ikke, at I er Guds Tempel og Guds Aand bor i Eder?" Saa ffer det, at hans Navn rettelig paafalbes, befjendes og prifes, og at de levende Herrens Lovjange lyde. — , Border et helligt Preftedom", formaner Apojtelen, , forat frembære aanbelige Offre, der er velbehagelige for Gud ved Fefum Kriftum." Hvilke og hvorledes er de Offre beftafne, fom ffal frembæres? De er Troens og Kjærlighedens Takoffre. Et er Sonoffret for alle, ,Sejus Kriftus den retfærdige, der fom den vette Yyperftepreft en Gang gik i det allerhelligfte og offrede fig jetv", (Ebr. 9, 12). Som Herrens Offer var, faa ffal He Offre være, hvilte vi bringe Ham. Han offrede fig jelv. Saa ffal og vi offre 08 felv — vore Hjerter — alt det, fom os tilhører. —Men han var ren og ubejmittet af Synden og hellig; vi derimod, vore Hjerter er faa urene, bejmittede, vanhellige. Vil han modtage en jaadan, faa ringe en Gave? Ja, naar vi fun bringe ham vor Gave i Tro. Han har forjættet, at han vil tage Bolig og blive Hos den, fom ham elffer. Han borttager da et efter det andet af det, fom hører Synden og Kjødet til, og fylder Hjertet af fin Gudbomsfylde med gode Gaver. Saa forjætter han jo i den herlige Parabel, hvor Han fammenligner fig felv med Vintreet, den himmeljfe Fader med Vingaardsmanden, og figer: , Hver Gren paa mig, fom bærer Fuigt, renfer han, at den ffal bære mere Frugt" (Joh. 15, 2). Underfuld er Herrens Gjerning i hans Maaderige, han forlanger og fordrer itfe blot — og han forbrer aldeles ubetinget — uden at ville give; men han giver og giver det, han fordrer. Paa venne Herrens Undergjerning i Naadens Rige fe vi et udvortes Tegn i de Gjerninger, hvori han bejpifte en falvig Skare med nogle faa Brød og nogle faa Fiffe. Jo mere Difeiplene gav, defto mere annammede de, jaa at der endog blev Øverflod og Levninger. Han arbeider ved Aandens Gjerning og vebbliver utrættelig dermed, at der i hans troende ffal blive om end fun et jaave dunfelt Gjenffin af ham, at dette omfider ffal antage EStilfelje og gjengive hans eget ophøiede hellige Billede. Det famme Sind fal, efter Avoftelens Formaning, være i og, fom og var i ham. Vi ffal i Kjærlighed opvore til Ham, fom er Hovedet, Kriftus. Herom taler Paulus, naar Han figer: ,Men vi alle, fom med ubedækfet Anfigt fue Herrens Herlighed ligejom i et Speil, blive forvandlede efter det famme Billede fra Herlighed til Herlighed, og det af Herren, fom er Aanden" (2 Kor. 3, 18). Saa arbeider han i de troende ved Aanden og vedbliver dermed indtil Forløsningens Dag.
Naar dette fer, da forftaa vi, ja mere end forftaa, hvad Kjærlighedens Apoftel byder: , I eljfelige, lader 03 elite hverandre" (1 Sob. 4, 7), thi det finder Gjenklang Hos og. Et Guds Barn maa elffe Brødrene, han fan iffe andet. De troende er et Aandens Tempel, Hvorira Naadens Evangelium ffal lyde. Saa maa det være, det fan iffe være anderledes. Det er Kjærligheden, Guds og Sem Krifti Kjærlighed, der tvinger dem, fom Paulus figer En Sefu Difeipel maa følge fin Herre og Mefter efter — efterfpore den Vei, han i fine Kjødsdage tilbagelagde paa Jorderige, og følge ham efter. Herren taler jo faa fHont om fig og fin Kjærlighed, fin Kjerlighedsgjerning i den bekjendte Parabel, hvori han fammenligner fig felv med Hyrden, fom forlader de 99 Faar, naar et er faret vild, og vedbliver at føge efter det, indtil han gjenfinder det. — Saa maa vi gjøre, om vi høre Herren til. —Har vi begyndt at arbeide paa vor Ealiggjørelje, er vi blevne levende Stene i den hellige Tempelbygning, hvis Hovedhjørneften er Kriftus — levende Lemmer paa det Legeme, hvis Hoved han felv er — Faar af den lille Hjord, hvilfen Riget er forjættet, o da mad vi og ftile 08 i hans Tjenefte, famle med Herren, vorde Guds Medarbeidere, fom Paulus faa betydningsfuldt falder det, og medens Guds Mige befæftes indent 03, i Herrens Navn falde til hans Naaderige faavel blandt de af vore Brødre, hvilke vi ffue Anfigt til Anfigt og i vor nærmefte Kreds, fom blandt den ftore Menneffehedens Skare, faavidt vi formaa.
Jeg vil og minde om Herrens Ord, fom Gan efter fin Opftandelje henvendte til Petrus: ,Sanbelig, jandelig figer jeg dig, der du var yngre, bandt du op om dig felv og gif, hvorhen du vilde; men naar du bliver gammel, ftal du udrætte dine Hænder og en anden ffal binde op om dig og føre dig derhen, hvor du iffe vil" (Joh. 21, 13). Som Apoftelen utryftelig tilfoier, betegnede Herren i disfe Ord, med hvilfen Død Petrus ffulde ære Gud. Vi ved og ifølge Vidnesbyrd i Kirkens Hiftorie, at hin Petrus, fom vel fornægtede fin Mefter, fom en levende Sten i det Tempel, hvis Hvvedhjørneften Kriftus er, fulgte Herren efter og udaandede fit Liv under en grufom Marterdød, da han ei vilde fornægte fin Tro og fin Kjærlighed til vor himmelffe Forfoner. — Vi leve i et faafalbet friftent Land. Her nyder Jeju Kirke Fred. Morderftaalet truer ei, blodig Marterdød venter ei Jefu Navns Befjendere. Vi ffal takke Herren, fom ffaaner og for faadanne fvarere Provelfer, men og jaameget mere lade og lede af Jefu Kjærlig= heds Aand, at vi arbeide til hans Riges Befæftelfe iblandt og og dets Ubbredelje til den ftore Skare af dem, fom endnu fidde i Dødens Skygges Dal, fom vandre uden Gud i Verden og endnu ei har hørt det dyrebare Jeju Navn, i hvilket alles Knæ fal boie fig. Mød paafalder Hjælp. Kjærligheden fer Noden, betænker fig ei — nøler ei med at hjælpe. Saa var det med Herren, faa er det med alle hans Difeiple. Vi ffal hjælpe — vi maa hjælve, om vi og fe Hedningen jublende ved Fortabelfens Afgrund. Bi ffal bede for og felv og for Herrens Menighed, for alle vildfavende Brødre, og naar Herrens indviede Stridsmend udgaa til Hedningeland med et helligt ÅApofteltald, og Morderftaalet maafte er ubraft over deres Hoved, ffal vi jamle og paa Tilbedeljens Bjerg og, fom Mojes fordum gjorde for Israel, opløftende vore Hænder, paatalde ham, Hærffarernes Gud, fom med fin Naadesfraft er mægtig i de foage, at han for Jeju Skyld vil forlene Seter, og i Tro og i HMærlighed i Jeju Navn lægge alt i den afforbarmendes Haand. Saa giv du og alle, o Fader i Himlene, at vandre paa Naa- > Dens Veie, at ftyrfes til at fuldfomme af dig velbehagelig Gjerning, fom bu har betroet vs, at bevares og fuldfommes i Tro og i Kjærlighed, at vi for Jeju Krifti Skyld maa famles i Lyjets og Fredens og Glædens det evige, herlige Mige! Hor vs vor Gud, for Jeju Skyld. Amen. Thorsdag Formiddag jamledes man fom ved Mødets Begyndelfe i Opbyggeljeshujet for at gaa i Procesfion til vor Frue Kirke, hvor Afffedsgudstjeneften begyndte med Affyngelfen af:
Helligaand fom til 08 ned", hvorefter Kand. Gethoff Holdt følgende Sndledningstale:
D du Guds Lam, fom bar Verdens Synder, miffunde dig over vs!
D du Guds Lam, fom bar Verdens Synder, forlene 08 din Fred! Amen.
,Maarjeg bliver ophøiet fra Jorden, vil jeg drage alle til mig!" figer vor ftore Forlojer (Soh. 12, 32.), og Apojte= len Johannes udlægger disje Ord faaledes: , Dette jagde han forat betegne, hvad Dod han ffulde dø." Efter den apoftoliffe Udlæg gelje mener altjaa vor Freljer ved Ophoieljen fra Jorden fin Korsfeftelje. Ophoiet paa Korfets Træ, hængende mellem Himmel og Jord jom Midler mellem Gud og Menneffene, vil han drage alle til fig. Hvad er det da i denne forsfeftede Stikfelje, fom brager Menneffehjerterne til fig? Er iffe denne Ophøielje den dybefte Fornedrelfe; thi det ftaar jo revet: ,,Forbandet er hver den, fom hænger paa et Træ" (Gal. 3. 13)? Er ikke netopfer Profetens Ord (Gf. 53, 2.) gaaet i Opfyldelje: "Han har ingen Gfiffelfe eller Herlighed, og vi faa ham; men der var iffe Anfeelje, at vi funde have Lyft til ham." O ve og, ve 03, dyrefjøbte medforløfte, om han ingen Sfitfelfe eller Herlighed har for 08, naar vi fe ham paa Korjets Træ; ve 08, ve og, om vi iffe fan have Lyft til ham; thi for og er det, han er bleven en For banbdelfe; for og er det, at dette hellige, tornefronede Hoved maa bøie fig i Døden; for og er det, at diske rene Hænder og Fødder er gjennembvorede og naglede til Træet; for 08 rinder Blodet af dette hellige, faarede Legeme — det ffal afto vore Syn der! Ve 03, om vi iffe elffe denne Mand, fuld af Piner, og fue op til Ham fom den enefte, til hvem alt vort Livs Haab nytter fig!
Der hænger han blot nogle faa Fod over Jorden, forat Forjoningeng Blod fan flyde ned paa den Jord, jom er forbandet for Syndens Skyld, og borttage Forbandeljen Der hænger han paa Gvfgathas Høi blot nogle faa Fod over Jorden, forat felv det jordiffe Die ffal funne fe faa høit og blive denne Sfitfelfe var, og at Marterffikfeljen fan præge fig ind i Hjertet, faa at Dette med Bekymring begynder at fporge: Af, hvi fer han dog faaledes ud? Hvorfor er han faa høit forhaanet? Hvorfor er han faa grumt mishandlet? Hvorfor dør han, denne uffyldige, under de grufomme Menneffers Hænder? Hvem er Skyld i, at den uffyldige lider? Har jeg, jeg nogen Del deri? Hvad figer Skriften? ,Se det Guds Lam, fom bærer Verdens Synd!" ,, Han er faaret for vore Overtveedelfer, kfnuft for vore Misgjerninger: Gtraffen laa paa ham!" Af, jeg er ogfaa en Del af Verden, faa har vel jeg ogjan min Del deri, at han maa lide og dø Misdæderens Død? Af ja, det maa være faa: ogjaa jeg har været med at flette Tornefronen til dette hellige Hoved og trykke de ffarpe Torne ind; ogfaa jeg har været med at hudflette, forhaane og bejpotte ham med mine Synder; ogfaa jeg har været med at reife Korfet og [laa Naglerne ind; ogjaa jeg har været med at veffe ham den bittre Drik og fylde hans Sjel med Dødens og Helvedes Kval! DO hvilfen fordømmelig Synder jeg er: mine vanhellige Hænder har forgrebet fig paa den hellige i Israel, de har forsfæjtet Herlighedens Herre, Guds egen Søn! AL ja, dyrekjøbte mebdforløfte, her blive vore Synder aabenbare, her dømmes og for dømmes de. Men falig den, fom erfjenbder fig fyldig i den forsfæjtedes Blod; thi, naar det raaber fra Jorden om et end frygteligere Mord, end det Kain begik, da raaber det dog bedre end Abels! Det famme Blod, fom fommer over de vantroes Hoved og evig forbømmer dem, det forfoner alle dem, fom erfjende fine Synder og tro! Vi har faaet Lægedom formedelft hans Saar, de famme Saar, fom vore Synder har bibragt ham! Straffen laa paa Ham, at vi fulde have Fred. DO, naar dette ved Guds Maade bliver os fart, baade at vi har fyndet mod og fundet Forfoning Hos den forsfæftede; naar dette bliver os tart, at det Kors, til hvilket vore Synder har fæftet ham, er en Naabdeftol, et Offeralter, paa hvilket det Guds Lam er ofret forat udjone vore Syn der og bære deres Straf: ov da begynder Guddomsherligheden ret mægtigt at gjennemftraale den fornedrede, faarede oa lidende Gfiffelfe; da begynde vi at forftaa, hvad det vil fige, at han er ophoiet paa Koret. Thi aldrig, aldrig er han høiere og herligere i arme Synderes Dine end der, hvor han i uendelig, forbarmende Frelfertjærlighed udojer fit Blod og offrer fit Liv for dem.
Aldrig er nogen Krone af Guld og ædle Stene, var den end tufinde Gange herligere, end nogen jordiff Mefter fan danne den, i deres Dine jaa ffjøn og ftraalende fom den fattige Tornefrone! Aldrig er nogen Konge, indhyllet i det prægtigite kongelige Purpur, faa ffjøn og herlig i deres Dine fom denne Smerternes Konge, hvem hans Bodler fun for Spot give Kongenavn, hvis Burpur fun er det Blod, fom ftrømmer fra hans Vunder! Thi en faadan Konge maa de fønderfnufte Hjerter have: fun faaledes er han deres Saligheds Fyrfte! Aldrig ved de noget Sted paa Jorden, Hvor de har det faa godt fom paa Golgathas Hoi ved Jeju Krifti Kors. Maarjomhelft deres Synder trykke og ængfte dem, da ile de i Aanden over Bjerg og Dal og Sø; de hafte fremad og vil iffe lade noget ftandje fig paa Veien, førend de naa frem til Koret, og da fynte de ned for det og flynge fine Arme om det; da ffue de ind i den helliges lidende Aajyn, der er faa fuldt af ufigelig Kjærlighed til Syndere og udbryde med den hellige Sanger (Sal. 45, 5.): ,Du er meget bdeiligere end Menneffenes Børn; der er Naade udøft paa dine Læber!"
D hvor mange Tufinde arme, faarede og fønderfnufte Hjerter har iffe gjennem de 18 Aarhundreder, jom er forløbne, fiden dette Kors blev opreift paa Golgatha, fornummet den dragende Magt, fom ubgaar derfra gjennem Ordet, fom maler og den forsfæftede for Dine, fom var han forsfæftet iblandt og, og ladet fig drage hen til den forsfæftede Kjærlighed, der udbreder de gjennemborede Hænder, fom vilde han trykte af Verden til fit Bryjt! Det Ord, at Gud faa kjærlig fod fig ved fin Søn forjone, det Ord om Jef Død og Blod, det har faa fterf en Tone!" Hvor det præbifes enfoldig og vettelig, der udøver det en faadan Magt over Menneffehjerterne, at felv de vildefte og Haardefte temmes og imelte, faajandt Frelfe er mulig. Kan ikke dette Kjærlighedens Ord befeive dem, da formaar intet at gjøre det. Med Kjærlig-Hedens mildejte Gone drager den forsfæftede alle de Hjerter til fig, fom vil fade fig drage; men han tvinger dem itfe, han paanøder dem ikke fin Kjærlighed mod deres Vilje. Ogfaa og, iom ber er forjamlede, Har den forsfæjtedes Kjærlighed draget ligefra den Stund, vi lagdes i hans Arme i Daabens hellige Bad. Hver Gang hans Ord, hans føde Evangelium Har lydt for vore Øren og føgt at bane fig en Vei til vore Hjerter, da har Han udftraft fine gjennemborede Hænder efter og og føgt at gribe og og drage 08 til fig, at han maatte beftænfe vore Hjerter med fit Blod og ifjænte og en fød og falig Hvile, Fred og Glæde hos fig. Og beftandig behøve vi at drages, drages ftedfe faftere og tættere ind til det ftore, Hærlighedsfulde Hjerte, fom braft for 03 i Døden. OD, at vi maatte huffe paa, at ethvert Ord, fom han taler til 03, er en faadan Dragelfe, og at det fommer an paa, at vi lade det virke faaledes, at det maa knytte og ftedfe faftere og inderligere til Ham, vor ftore Saligheds Fyrfte! Hvert Guds Ord, fom iffe ubretter dette i og, er tabt og mere end tabt! —DOgjaa i disje Dage har den korsfæjtede draget og og famlet os ammen fra fangt bortliggende Steder, forat tale til og om fin Kjærlighed, den dybe og ftærke, hvormed han elffer alle Menneffe fjele og onffer at indjamle dem fom fine Smerters Løn. Han jar givet 03 den Maade at være tilfammen i Endrægtighed og Fred, forundt og, om end i ftor Skrøbelighed, at famtale og raadflaa om, hvorledes vi bedjt ftal drive den Misfionsgjerning, fom jan har betroet 08 uværdige. Og vi haabe og tro, at vi ikke har handlet mod hans Vilje i det, iom nu er fteet. Skulde vi i Forblindelje have feilet, fordi vort eget har hindret 08 i at lade hans Aand vidne klart nof for og, 0 da bede vi ham om Tilgivelje, bede ham om vgjaa at ubdflette denne Synd og vende bet onde til det gode! Han, den trofafte, kjærlige og miffundelige Fvelfer har visjelig været iblandt 08 og føgt at lede vore Hjerter ben til det, fom var godt og vet. Med mangt et velfignet Ord har han talt til 03 og villet drage og inderligere til fig! Lovet, prijet og takket være hans ftore Kjærlighed! Og nu paa denne Dag har han atter famfet os, forat velfigne vore Hjerter og forene dem end inderligere i fin Kjærlighed, førend vi ftilles fra hverandre og drage hver til fit. Han har famlet os for endnu engang at lægge 08 alvorlig paa Hjerte, at den Kjærlighed, hvormed han har elffet 08 og føgt at drage og til fig, den ftretfer fig til alle Menneffer. — , Naar jeg bliver ophøiet fra Jorden", figer han, , vil jeg drage alle til mig."
tagelje. Alle, alle vil hans Kjærlighed drage til fig! Det vil han, fordi Han, det Guds Lam har baaret den ganfke Verdens Synd.
Fra Evighed af jaa Gud alle Menneffer, fom han vilde Fabe, og han faa alle deres Synder, og denne umaadelige Syndefum med al dens Skyld og Straf befluttede han at lægge paa Sønnen, og den evige Søn bejluttede i uendelig, felvopofrende Kjærlighed at tage hele denne Syndejum paa fig, og han fteg ned paa Jorden for Synderes Skyld og blev et Menneffe og bar hele denne uendelige Syndebyrde op paa Korfets Træ og [magte Døden for alle (Hebr. 2, 9). ,Han er en Forfoning for vore Synder", figer Apoftelen Johannes, ,men ogfaa for den gauffe Verdens" (1 Joh. 2, 2). Ultjaa er alle Menneffers Synder betalte, der behøver intet Mennejfe at blive fordømt, naar han blot tager imod Betatingen. Altfaa er ogjan alle Hedningernes Synder betalte; de behøve flet ikke at blive fordømte, naar de blot blive underrettede derom og af Guds Aand lade fig overtale til at tro, at dette er fandt, og tilegne fig det. Men, fjære Venner og Brødre, fan det da gaa an at Holde dem i Uvidenhed om dette? Derfom en jordiff Arvedel var tilfalden et Mennejfe, fom levede i yderlig Fattigdom og Glendighed, var det da ikke en Skjændjelsgjerning at holde ham i Uvidenhed derom og faaledes lade ham forblive i fin Nød? Men her er den ftørft mulige Arv ogfaa tilfalden Hedningerne, idet alle deres Synder er udjonede og Arvedelen i Lyfet forhvervet dem ved Guds Søns Blod! Skal de vedblive at være uvidende om dette? Mei, nei, figer ethvert Kriftenhjerte, Det ffal de iffe det maa de ikke! Vi vil fende Bud og underrette dem derom. Af lader 08 ffynde og at fende Bud, at de ftakfkels, fattige Hedninger dog fan faa at vide, hvor rige de et. Altjor lenge hav vi nølet! Lader og fende Bud og fige til dem: Glæder Eder og fryder Eder, I arme Hedninger! I har en Skat, jom I iffe vide af, en ftor og ubetalelig Stat, nendelig meget ftørre end al Verdens Rigbomme; thi vid, at der er for hvervet Eder et evigt Liv med uudfigelig Glæde og Salighed! Den almægtige Guds, Verdenffaberens, Søn fteg af inderlig Kjærlighed til Eder ned paa Jorden og udholdt al den Straf, fom I fkulde udholde i al Evighed for Eders Synder Skyld, idet han lod fig pine tildøde for Eder paa et Kors. Men fe, den forsfeftede lever endnu; thi Døden kunde ikke holde Ham, fordi han et Guds Søn, og han vil give Eder al den Glæde og Herlighed, fom han nu har Hos fin himmelffe Fader, derfom I vil tro paa hans Navn og bere ham Iydige! DØ hvor falige I fan blive, hvis I vil tro paa ham!
Ja fender Bud, figer Menighedens ftore Herre og Hoved: »Gaar bort i al Verden og prædifer Evangelium for al Sfabningen! Gaar hen og gjører alle Folk til Difciple, døbende dem i Savnet Faderens og Sønnens og den Helligaands og lærende dem at holde alt det, fom jeg har befalet Eder, og fe, jeg er med Eder alle Dage indtil Verdens Ende!"
Med det glade Budifab, at al Verdens Synd er fonet ud, med Daab og Undervisning vil den opftandne Frelfer, Livets Herre, fende fine Difeiple ud alle Dage indtil Verdens Ende. Ve os derfor, om vi iffe vil være med at fende, ve og, om vi ikke vil fade 08 fende! OD, lader og bede Høftens Herre, at han vil uddrive Arbeidere i fin Hoft, at han vil fikke ud faadanne Gendebud, fom er den Herres Jeju rette Difciple og har fornummet den Forsfæjtedes dragende Magt paa fine Hjerter, faa at de fan forfynde enfoldigt og uforfalffet det mægtige, det levendegjø= vende og freljende Ord om Korfet og afmale for de arme Hedningehjerter den forsfæjtedes inderlige Kjærlighed — fom noget, de ikke blot har fæft om og hørt om, men felv har erfaret.
Da ffal det ftedje mere ftadfæfte fig, fom det altid har ftadfæftet fig i al Misfion — ogfaa i vor Misfion, at Jeju Krifti Evangelium er en Guds Kraft til Saliggjørelte for hver den, fom tror. Da ffal den paa Korfet ophøiede drage ftedje flere Hedningefjele til fig og forffaffe dem en evig og fød Hvile i fin Kjærlighed.
D, du paa Korfet ophøiede Guds Søn, du Guds Lam, fom bar al Verdens Synd, drag os til dig med din mægtige Kjærlige hed, ftærfere end Døden; drag os ftedje faftere og tættere op til dig.
maa blive hendragne til dig og faa fmage denne din Kjærlig heds Sødhed.
Sørgenjen: Vidnesbyrd, 4 Lad det Ord, fom ogjaa paa denne Dag tales, dertil være velfignet af dig! Amen i dit hellige Navn.
$Vaftor Miller mesjede Kollett og Epiftel paa ifte Søndag i Trinitatis. Vrædikenen forrettedes af Vaftor Hauge over 1 Joh. 4, 7— 16, idet han dvælede ved Ordene: Gud er Kjærlighed", og vifte, Hvorledes ingen uden at eie denne Guds Kjærlighed kunde holde Guds Bud og elffe Brødrene, ja alle Mennejfer. Han endte med en indtrængende Opfordring til at prøve fig felv, om man havde disje Gudsbarnets Kjendetegn, da det netop i aandelig bevægede Tider var ftorft Fare for at bedrage fig jelv. Kun den, der har Guds Kjærlighed, fan i Sandhed arbeide fom Misfionsven. Stiftslapellan Widerøe mesfede Kolletten for Ordet og Velfigneljen, og Paftor Holtermann fluttede med Tak og Bøn om Velfigneije for de bortdragende og om en faadan Forening i Van= ben, at de her i Tiden abdffilte iffe i Evighed kunde filles. Gudstjeneften endte med Afjyngeljen af Verjet: ,D Gud, hvor er din Naade ftor! Os alle til dig drag." — Kirken var ogfaa denne Gang fuld af Tilhørere. I broderlig Enighed og med broderligt Farvel ffildtes efter endt Gudstjenefte de deputerede fra hverandre.
Generafforfamfingen i Tromso i 1870.
Mangen Misfionsven i de fydlige Stifter af vort Laud turde fanffe have næret Frygt for, at en Generalforjamling i den nord: ligfte Stifteftad neppe vilde blive faa fuldtallig, fom disje Moder i Almindelighed er og bør være. Men Herren gjorde det jaa vel, at flige Tanker beffjæmmebdes. Lidt efter lidt fom flere og flere deputerede til fra de føndenfjeldite Kyftfteder, jaa vi ved Bergen allerede var vorede til en liden Skare, og ved An fomften til Theondhjem var der vel en 40 deputerede ombord. Det deiligfte Veir begunftigede den hele Reije, faa der hver Morgen og Aften funde holdes Andagt ombord af forffjellige  geiftlige og Lægfolt.
LL Koren, Udfending fra den norffe Synode i Amerika, og Misfionær, Paftor Wettergreen.
J Throudhjem holdtes Mandag den 18de Juli Misfionsgudstjenefte i Frue Kirke, hvorved Paftor Dons fra Stavanger intimerede over 2 Kor. I, 8—15., hvor Apoftelen Paulus opmuntrer og velfigner Korinthiernes Gavmildhed til Underftøttelje for ,de helliges Trang", idet han paavifte, hvorledes Throndhjems Kreds trods be flere paa hinanden følgende Misværtaar faa langtfra havde formindifet fine Gaver til Misfivnen, at de tvertimod var iffe lidet forøgede, og nedbad Guds Velfignelje over dem til ufortrøden fortfat Iver. Misfionspreft Wettergreen preedifede over Joh. 8, 31. fla., hvori han udaf Buluernes Liv fra Fødjelen af paavijte Textens Sandhen: ,Hoer den, fom gjør Synd, er Syndens Træl" — idet han leverede en gribende Skil dring af deres Opdragelfe og religivfe Foreftillinger — men fremholdt og Misfionen fom den frigjørende Magt i Krifto Jefu. Fil Slutning nævnte han en faadan frigjort Sjel, Lukas paa Entumeni, hvis Hele Liv var et Vidnesbyrd om Evangeliets frigjørende Kraft. Denne Mand var ogfaa ligefom fjænket færlig Trondhjems Kreds — en Bønhørelfe af deres Bønner. Taleren vilde benytte denne Leilighed til at bringe Throndhjems Misfionsvenner Lufas's hjertelige Taf for den Gave, de havde fendt ham (et Lommeubhr), en Tak, Hvis hjertegribende Ord ikke undlod at gjøre et dybt Jubtryf paa Forfamlingen. Taleren fluttede med en dybt bevæget Taf til Gud, fordi han ftod Anfigt til Anfigt med jaamange frigjorte Guds Børn, og med et inderligt Onffe om, at alle, fom endnu var bundne, maatte blive frigjorte, forføjte og frelfte i Krifto Jeju. Paftor Roll fra Throndhjem talte ud af vore fulde Hjerter, da han til Slutning prifede Gud for denne Samlingsftund.
Den følgende Dag holdtes et Fjærlighedsmaaltid i Byens ftore, rummelige Bedehus, der for Anledningen var feftlig fmykket med Kranje; ligeoverfor Talerftolen var anbragt Kors, Kroue og Anker, dannet af Løvfranje. Der var løft omtrent 300 Billetter; 50 deputerede var tilftede. Paftor Ottefen fra Baklandet hiljede og veffommen og nedbad Guds Velfignelje over Modet. Der blev affunget en af Paftor Skavlan fra Theondhjem forfattet Sang.
4" Paftor Sven Brun fra Kriftiania fvarede i en længere Tale over de Ord: m,Jeg tror de helliges Samfund." Taleren fremhævede, hvor velfignede disfe Moder var til at virke tilbage paa de troendes Liv og Preftens Gjerning, færligt med Henfyn paa Grfjendeljen af de helliges Samfund, idet de baade ftyrkede Bes vidftheden herom og opfordrede den enfelte til ydmygt at prove fig jelv og fit eget Forhold til Guds Rige. Paftor Roll bragte en Tak til Misfionens Hovedbeftyrelje for den Dygtighed og Nidfjærhed, hvormed den røgtede fin Gjerning, idet han fom Medlem af Kredsbejtyreffen paa Stedet fremhævede, hvorledes den havde Anledning til at fige ind i Hovedbeftyrelfens ofte ikke lidet van ffelige Gjerning.  Misfionsfioleforflander Ekhoff talfede paa Hovedbeftyrelfens Vegne, idet han fremhævede, at det var Gud, jom Bos de ffrøbelige Redjfaber virkede baade at ville og at udrette. Han tatfede Kredsbeftyrelferne her og andetfteds for velvil= lig og broderlig Samvirken, der joa betydelig lettede Arbeidet og Anjvaret, benyttede og Anledningen til at lægge Misfionsifolen Forfamlingen paa Hjerte, idet han bragte en Hilfen fra den, oms talte dens Virkjomhed og Betydning og opfordrede til ivrige For bønner før dens Gjerning. Pajtor Wettergreen bragte en Hiljen fra den Del af Menigheden, fom Han havde været jammen med den fidfte Lordag før Afveijen, hvor flere omvendte Fuluer havde tiltalt ham, den bortdragende fjære Lærer, og iffe [idet trøftet ham. Vi fremhæve gamle Davids Ord: ,Fra Herren fommer ingen ond Dag." Der fremjattes til Wettergreen flere Spørgsmaal om Misfionsforholdene, fom han beredvilligen bejvarede. Efter Maaltivet befteg Raadmand Ebbell fra Kviftiania Taler= ftolen og anvendte Herrens Ord: Blev de ikke alle ti venfede, hvor er da de ni?" paa Menigheden herhjemme. De friftne var jo alle renfede med Jefu Krifti Blod, men de var iffe alle med i Arbeidet for Guds Riges Udbredelje — mange endog mod Guds Gjerning, opfordrede til Selvprovelie; thi hvo fom iffe famler, han adfpreder."  Mefanifus Oljen fra Thvondhjem etindrede vor Misfionsbiffon, SHreuder, og nedbad Herrens Velfignelfe over Misfionsffibet. Kjøbmand L.
om Sfibets Mandjfab, om den velfignede Aand, der Herffede oms bord; hans Hjemreije havde ikke været uden Fare paa Søen, men Gud havde hørt deres Bønner og bevaret dem. Han oplæfte et Styffe af det nye Teftamente paa Julufproget. Sfolelærer Sogn fra Tune vilde benytte Anledningen til at lægge Forældre og Lærere paa Hjertet, hvor vigtig Hjemmets Undervisning var for Skolen og Livet, vgjan hvad angit Iver og Lyft til at virke for Misfionsjagen. Vaftor Fabritius fra Høgsfjord talte vover Ordene: Beever ikke bekymrede for noget", og paavifte, hvor underligt Herren ledede og førte faavel den enfelte friften fom bet hele Samfund gjennem Sorg og Glæde, hvorledes Herren havde vift dette ogfaa i Misfionsfagen under dens Kamp og Trængjel. Herren ledede det enkelte og bar det hele. Paftor Ottejen udtalte en hjertelig Tak til de deputerede, nedbad Guds Velfignelje over den foreftacende Meife med Tak til Gud for det velfignede Mede. Derpaa blev atter afjunget en af Paftor Skavlan til Feften forfattet Sang.
Onsdag ftod det ud over den deilige Throndhjemsijord. $s. Høiærværdighed Biffop Grimelund, der ffulde paa Vifttats til Ørlandet, fulgte og et Stykke og holdt den famme Dags Aften Audagt paa Stibets Fordak over Sal. 121. Fredag fom vi betimelig til Bodø og fulde blive der en 8 Timer, faa at et Misfiongmøde blev berammet i Stadens Bedehus. Vaftor Wet: tergreen talte over 1 Kor. 1, 26—31, om at Gud har udvalgt bet, der er daarligt for Verden, faaledes ogfaa paa Misfionsmar= fen; medens de mere fremragende Medlemmer af vor Misfionsmarfs Kongehus foragtede Guds Ord, havde Herren banet fig Bet til 2 Prinfesfers Hjerter, Ubatonjile og Unofwenda, der begge var blevne vakte of fin Syndeføvn, uden dog endnu at have [abet fig døbe, og havde bedet Taleren anmode Misfionsvenner i Norge om Hjertelig Forbøn for dem. Provft Hauge fra Skien talte over Joh. 1, 12, hvor herligt det var at være et Guds Barn, det var en Guds Naadegave, hvormeget vi har faaet uforffyldt fremfor Hedningerne, hvorledes vi derfor fyldte at mindes dem med Bønner og Gaver.
eftligt fmytfet og under Kanonfalut gled ,Kong Karl" ind paa den af Skibe, Baade og Mennejfer vrimlende Tromsø Led Søndag den 24de Juli. Logier blev anvifte. Samme Dags Eftermiddag famledes mange i Herrens Hus og hørte Pajtor Koren fra Amerifa preedite over Daniel 7, 13—14.
Mandag den 25de Juli famledes famtlige deputerede i Byens rummelige Bedehus, hvorfra en parvis Rrocesfion udgik til Kirfen, en Preft og en lægmand i hvert Par. Stiftsprovft Brun fra Tromsø intimerede over Sal. 118, 24. 26. Han mindede om, at det iffe var egen Jagen og Leben, der havde drevet og fammen fra vor egentlige Kaldsgjerning midt paa en travl Aarstid fra jaa ftore Afftande, men det var Herren, fom havde jamlet 08 og ladet denne Møbdeftund oprinde, mindede om, at det ogjaa i Benneglæden gjaldt at vaage over fit onde Hjerte. Provft Shan fe fra Hadjel mesjede og Paftor Sven Brun prædifede over Sal. 87. Han talte om den ftridende Menighed, det jordiffe Bion, dets Livsbetingelfer, dets Sorger og Glæder, dets Veftemmelje at omfatte den hele Verden, dets Evighedshaab. Misfionsffoleforftander EÉhoff talte ud fra Ebr. 12, 22—24 om det himmeljfe Sion, hvorledes det jordiffe Zion var inderlig forenet med og ffulde gaa op i det himmeljfe Sion, da begges Hoved er en Gud og alles Fader.
Om Eftermiddagen Kl. 4 mødte de deputerede i Bedehujet, hvor Generalforjamlingen aabuedes i Hovedbeftyreljens Formands Fravær af Sekretæren, Paftor Dons, med Bøn og Tale over 1 Kor. 4, 20: ,Guds Rige beftaar iffe i Orb, men i Kraft." Han vilde anvende dette Ord fom et Forjvar for den nærværende Generafforfamling, hvis Medlemmer var fremmodte ad lange Veie, og hvis Forhandlingsemner var faa og tildels, fom det funde fynes, af mindre Bigtighed. Det var juft godt, at det var faa, Det var en Yabenbarelfe af Guds Riges ordnende Kraft, at Misfionen, denne den frie Kjærligheds Gjerning, baade i Hjemmet og paa Misfionsmarfen nu havde naaet en faadan Udvikling og var fæftnet i en faadan Form, at dens fremadffridende Arbeide iffe ffabte de mange vanffelige Spørgsmaal. Misfionens egentlige Kraft laa jo ogfaa i noget Helt andet end i de raadjlaaende Forjamlingers Ordififte; den var væfentlig begrundet i Hjerternes oprigtige Lydighed og famdrægtige Kjærlighed. Der fpurgtes navnlig om, at denne Kraft funde øges, og dertil var Moder fom det nærværende juft et velfignet Middel. Han udtalte den Glæde, fom Misfionsjeljfabets Hovedbeftyrelje nu fom altid følte ved af mødes med den Menighedsrepræfentation, fom dannede Selffabets øverfte Myndighed, den Vetryggelje, den følte ved at overgive fit Arbeide til Brødrenes kjærlige Bedømmelje og mode tage Veiledning ved Samraadet med dem, og fluttede med Bøn om, at Herren øgfaa vilde bruge dette i faa mange Henfeender mærfelige Møde af Norges Misfionsvenner til at befæfte og udvikle den Kjærlighedens Aand, fom var Misfionens rette Styrke. Fra Provft Moe i Drammen ankom følgende Telegram:
fom gaar aldrig under Pol.
til den arme Hednings Land,"
hvilfet Forfamlingen anmodede Ordføreren om at bejvare og taffe for.
Efter at Generalforjamfingens Forhandlinger var affluttede, bejteg Vrovft Jenjen, Formand i Tromsø Kredsbeftyrelje, Taler» ftolen og tolfede fin og alle Tromsøbveres Glæde over at have havt Selffabets Generalforfamling i fin Midte. Der havde ved denne Forfamling oftere med taknemmelig Glæde været talt om den forholdsvis ftærke og hurtige Vært, fom Herren havde givet Misfionens Gjerning i vort Land. Denne talrige, paa dette Sted afholdte Generalforfamling indeholdt felv et kraftigt Vidnesbyrd om denne glædelige Udvikling. Taleren maatte levende mine Des, hvorledes Han og nogle faa Venner, 11 i Tallet, for ikke faa ret mange Aar fiden havde fiddet i en Krog af denne Sal, fom nu fun gav et frapt Mum til Deltagernes Mængde, og famtalte om, hvorvidt det funde være muligt at faa en Misfionsforening iftand og holde den i Gang her oppe i Tromsø. I disje faa ar havde denne lille Skare voret fig ftor, faa ftor, fom det faces paa denne Dag. Herren havde lagt Velftgnelje til den ringe Begynvelfe, faa at Tromsø Misfionskreds nu med rette nævntes fom et livgfraftigt Led af det norffe Misfionsjelffab, og iffe til liden Bejtyrkelje og Opmuntring i faa Henfeende var det, at man un havde funnet modtage den dyrebare Broderffare fra nær og fjern. Det var Patriarken Jafobs Taf og Lovprisning , Herre, jeg er ringere end al din Miffundhed", fom under disfe Dages Gjerning faa levende havde rørt fig i hans Hjerte. Den Herrens Naade og Velfignelfe, fom havde fulgt de kjære Gjefter til Modet, onftede han, vilde følge dem ogfaa paa Hjemveien, jaa at de efter tilendebragt Reife maatte faa et glad Gjenjyn med fine fjære.
Ordforeren, Sognepreft Sven Brun, henvendte et hjerte= ligt Slutningsord til Forjamlingen. Han mindede om, hvorledes Bejlutningen om en Generalforjamlings Afholdelje paa Tromsø for 3 ar fiden var bleven modtaget af mange med VBetænfelig heder og Tvivl, fom — Herrens Miffundhed og Kjærlighed mr "jaa naadigt havde gjort tilfamme. Jujt dette Møde havde jo været fronet med en faa rig Herrens Velfignelje og givet alle dets Deltagere faa megen Grund til at taffe og prife. Hvor vederfvægende for Sjel og Legeme og hvor ftyrfende for Fæbdre= landstjærligheden havde det iffe været at foretage denne Reife langs vort herlige Fædrefands Kyfter og faa fomme her op til dette Sted, hvor de nærmefte Omgivelfers yndige Vlidhed kappe Des med de franfende Fjeldes ftorartede Majeftæt om at indpræge de uubflettelige Minder, hvor lifligt og opbyggeligt havde det ikke været at deltage i disje Moder, hvor Herrens Aand jaa fjendelig havde været tilftede, hvor Enigheden og Broderkjærligheden havde været faa ftærft fremtrædende, og faa, hvillen Glæde at gaa fra Broderfredfen her til de Familiehjem, fom gjeftfrit havde aabnet fig for at ubvife mod de fremmede en Kjærlighed og Benlighed, fom bdisje aldrig funde glemme. Efterat Taleren havde udtalt den hjerteligjte Taf til alle dem, fom havde bidraget til at forøge denne herlige Misfionsfefts Glæde og nedbedet Herrens Velfig= nelje over Staden og dens Vebvere, opfordrede han Forfamlin= gen til med ham at fremfige Forjageljen og den apoftoliffe Troesbefjendelje.
Thorsdag Eftermiddag Kl. 4 holdtes den affluttende Misfionsgudstjenefte i Tromso Kirke, ved Hvilten Sognepreft Valeur fra Lødingen intimerede over Sal. 19, 8 flg. Paftor Wettergreen prædifede over Eph. 5, 14, og Paftor Fabritius fra Høgsfjord fluttede over Efaias 58, 11—12. Mesfen udførtes af Pajtor Plahte fra Ørnæs.
Af forffjellige Prefter og Lægfolk var der daglig holdt Andagter i Bedefufet fra Kl. 7—8 Morgen og Kl. 9—10 Aften.
Efter Gudstjeneftens Afflutning foretog de reifende med et til Dispofition tillet Dampftib en Udflugt rundt den vakre Troms-D, af hvilken dog felve Byen har faaret fig den fmukkefte Del. Paa Tilbageveien udtalte Paftor Valeur de deputeredes Tak til Kredsbeftyreljens Formand, Provft Jenfen, for den op: ofrende Utrættelighed, med hvilken Han havde arbeidet for at glæde og overraffe.
KL 12 Midnat foregik Afreijen. Kommen ombord paa ,Ha= fon Jarl" fang de deputerede den famme Salme, med hvilken de havde hilfet Byen ved Anfomften: m,Lover den Herre, den mægz tige Konge, med Are." Fra Baade og Brygge fvaredes med Paul Gerhards deilige Salme: ,Befal du dine Veie." Med vemodige Følelfer filtes de deputerede fra den venlige By, hvis Fndvaanere havde vift dem faa megen imødefommende Kjærlighed Under Hjemreijen, fom gif godt og lyffeligt, fulgte Afffed paa MAfifed, efterhvert fom de deputerede gif fra Borde for, at drage til fine Hjemfteder. Men det var en Tale Hos alle, fom drog fra bette Mode, at det havde været et af de glædeligfte, fom bet norffe Misfionsfeljfab tæller blandt fine velfignede Minder, en Følelje, fom ogjaa gav fig Udtryk igjennem gjentagne Takketelegrammer, fom fra Bodo og Throndhjem affendtes til Tromsø Menighed og Tromsø Kredsbeftyrelje. Det var her, fom faa ofte ved tidligere Leiligheder, et mægtigt og velfignet Indtryk af den Helligaands forfamlende Gjerning, fom gjorde fig gjældende hos alle dem, fom i de lyje Sommerdage havde været famlede deroppe i den fjerne Landsdel for at tale med hinanden om de Ting, fom Hore til Guds Rige, og dette Indtryk med de Minder, det vil have efterladt, haabe vi, vil fomme til at bringe velfignet Jrugt for Misfionens Sag, baade inden Fædrelandets Kirke og inden de Samfund, fom Misfionen knytter til den med faa ftærte Baand.
Udtaleljer fra Hvvedbeftyreljen om Gjerningens Gang i fin Almindelighed.
Disje Udtaleljer er for det mefte tagne af Aarsberetningerne. Som man let vil fe, er det paa ingen Maade denne Bogs Plan, at give den norffe Misfions Hijtorie. De bhiftoriffe MNotitfer fom findes i dette Affnit, fandt jeg det dog nødvendigt at indflette til Belysning af de Ubtalelfer fra Hovedbejtyreljen, fom er refererede.
Det fan ikke nægtes, at ber, forfaavidt fom Mebbetelfer ogfaa om Forholdene paa Misfionsmarferne her er medtagne, vil blive en Emule Gjentagelje, idet Misfionsmarkens Forhold ogfaa er fremftillet gjennem Ubdtalelfer fra Misfionærerne. Denne Gjen= tagelje tror jeg Dog faa langt fra vil kunne figes at ffade, at den tvertom tør forudjættes at bidrage til at fafte et talende Lys over Arbeidets Gang. Paa den ene Side fe vi, hvorledes Arbeidet Tiderne nedigjennem har ftillet fig for Hjemmets Menighed; paa den anden, hvorledes det har været følt og erfaret af dem, ber har ftaaet ude paa Arbeidsmarten. For Hjemmets Menig hed, figer jeg, ffjønt det fun er Hvvedbeftyreljens Udtalelfer, fom anføres, idet jeg nemlig føler mig forvisjet om, at diske Udtalelfer i meget hot Grad fan anfees for at være Udtryk for, hvad Misfionsmenigheden har følt og tænkt. Hovedbeftyreljen har den Hele Tid ftaaet i en faa inderlig og nær Rapport med Misfionsvennerne over det hele Land, at vi i, hvad den figer, tør fe et Vidnesbyrd om Flerhedens Opfatning og Føleljer. At dens Udtalelfer ved Siden heraf ogjaa hav et fubjektivt Præg, er naturligvis en Selvfølge.
For ØOverfigtens Skyld, og for at de forftjellige Udviklings trin bedre fan træde frem, har jeg famlet Udtalelferne under forffjellige Affnit. Uden at ville hævde Beftemmeljen af disfe Affnit fom med faa ferdeles ftærke og iøinefaldende Grunde fremgaaet af Ubvitlingens Natur, tror jeg dog, at de vil befindes nogenlunde at fvare til de forhaandenværende Forhold.
Fra 1842 til 1850.
Som bekjendt fonftitueredes det norffe Misfionsfelffad i Aaret 1842. Den førfte Generalforjamling afholdtes i Juni 1843 i Sriftiansjand, hvor blandt andet Spørgsmaalet om en Forening mellem Selftabets og den fæhveuderffe Misfion behandledes. Der er forreften intet i denne førfte Aarsberetning, fom jeg tror at burde anføre undtagen en gribende Opfordring til kraftigt Arbeide for Misfionen, der lyder faaledes:
Venner of Misfionsjagen! Hermed flutte vi da og anbefale disje Blade til ærlig Modtaqelfe, jamt Selftabet og Sagen felv til varm friftelig Forbøn, at Herren, fom umiskendelig felv har vaft Erfjendeljen om Misfionsvirkfomhedens hellige Kald tillive iblandt 08, ogfaa ved fin gode Aand maa faa lede og ftyre Sel ffabets Birken, faa denne fom al vor Gjerning maa fle i Fefu Navn, og Veffigneljen herovenfra nedftrømme derudover. Dg maatte bet faa behage den almægtige og naadige Gud at bruge faadant vort Arbeide i Herren fom Middel til nogle Hedningefjeles evige Frelje, o hvilken Opfordring ligger da iffe i dette herlige Haab til enhver, fom ved Herrens Naade har faaet Syn og Sands for Vigtigheden af fin egen Sjels Frelfe og Saliggjørelfe, at antage fig Misfionsjagen, hvis høie og hellige For maal ene og alene figter til at lyde hint glædelige Fredsbud: "Saar ud i al Verden og prædifer Evangelium for af Sfabningen!" — Ligejom vaft Kriftenaand hos fremmede engang drev dem ud til vort fjere Fædreland med Evangeliets glade Budifab, jaa bør Dette billigt igjen forplantes fra os til Hedningeland. Endun er lidet udrettet Hos og til dette Buds Udførelje, fun et jvagt Livspuft har begyndt at yttre fig Hift og her trindt om i Landets forftjellige Egne, og der tiltrænges dog faa høilig friftere Liv, ftørre Kraft og virkjommere Deltagelje; thi Høften er jo jaa ufigelig ftor, medens Arbeiderne Hos os endnu er jaa faa; lader vs derfor i anden forene og om at bede Hoftens Herre, at han vil opvætfe mange, mange Medarbeidere til at udføre Herrens Vilje til Hedningejlegters Frelje ved Ordets Forkyndelje blandt dem; lader og dog iffe ftaa ledige paa Torvet, ei heller forblive figegyldige og lunkne i denne, faa haabe vi, Herrens egen Sag, men fader og meget mere arbeide, medens det er Dag; thi Natten fommer, og da bliver bet forfifde! Og ffulde vi i Regnffabstimen blive befundne fom utro Arbeidere, fom de, der har ringe= agtet Herrens mange Paamindelfer til os om at vorde virfonmmere Deltagere i Misfionsjagen, v da vil den retfærdige Dommer fræve den forjømte Naadetid af vor Haand, og mangen H.dningefjel tør fomme til Hagende at fige om 08: ,D de forfømte at forfynde 03 dei faliggjørende Evangelium om Guds uftgelige Barmbjertighed, hvormed han befogte dem og vilde vederkvæget baade dem ng 08", — medens derimod — o hvilket frydefuldt Saab, — de ved Ordet om den kforsfæftede vakte og ved Guds Maade i Krifto freljte Hedningefjele ffal iffe blot her i Verden nedbede Herrens Velfignelje over os, naar vi ved varm Deltagelje i Misfionsjagen blive Redjfaber til deres evige Frelfe, men ogjaa i Himmelen fryde fig i Guds Herligheds Veffuelje, i faligt Sam fund med alle frelfte Aander fra den ene Ende af Jorden til den anden.
Guds gode Helligaand vække da i Jeju velfignede Navn mere og mere Liv og fraftig Deltagelje for Misfionsjagen i vort fjære Fædreland! Han lade af fin Naade enhver Beftræbelje i denne Retning, hvortil ogjaa nærværende lille Skrift gjerne vilde gjøre fit, virfe efter hang Vilje det, fom er ham felv velbehageligt. Det te i Jeju Navn!
Ved Generalforjamlingen i Kriftiania i 1846 opnaaeded den attraaede Forening mellem de to Misfioner. Som Poft No. I -af de paa Modet afhandlede Sager refereres følgende:
Profesjor Kaurin anmeldte, at Komiteen for Schreuders Misfion nu anfaa fit Hverv udført og derfor vilde nedlægge fin Funktion og overlade famme til Selffabet. Den ved General= forjamlingen i Kriftiansfand den 16de Juni 1843 i Anledning af Baftor Sdreuders Antagelje fom Selfkabets Uojending fattede Beftemmelje, vil derfor fra nu af træde i Kraft.
Den Almindelighed, Selfkabet derved havde naaet, fees at være færlig Gjenftand for Hovedbeftyreljens Udtaleljer i Aarsberetningen for 1846. Den begynder faaledes:
Qriftne Venner! Det er med Glæde Beftyreljen denne Gang imøbdegaar fin Pligt at meddele Misfionsvennerne trindtom i vort fjære Fædreland Selffabets fjerde Aarsberetning; thi det Maal, der fom antydet i alle de tidligere Beretninger ftedfe Har ftanet den for Die, at nemlig Selffabet maatte blive almindeligt, omfattende det hele Land, er uu ved Guds Giftand opnaaet.
Som Bbefjendt omfattede Selffabet ved dets Oprettelfe fun Kriftiansfands og en Del af Bergens Stift og talte 63 For eninger, medens Det nu ftræffer fig lige fra Trondhjem til Kriftiania og har 120 Foreninger, hvoraf 12 er indmeldte fiden forrige Aars Generalforjamling, og hvortil endnu fan regnes Foreningerne i Trondhjems Stift, der hidtil har fluttet fig om Trondhjems Byes Misfionsivrening fom deres Midtpunkt, men fom, ba denne nu er/indtraadt i Selffabet, fandjynligvis ogfaa vil flutte fig til Dette.
Slutningen af Aarsberetningen lyder faaledes:
Saaledes har vi da og fremftillet for Eder, kjære Brødre, det vigtigfte af, hvad der i Misfionens Anliggender er forhandlet i Det [idft Henvundne Aar. Er der end hidtil lidet udrettet med Henfyn til Selffadets egentlige Formaal, nemlig Guds Riges Udbrevelfe blandt Folfejlag, der fidde i Mørke og Dødens Stygge, faa har vi dog tilltreffelig Aarfag til at fovprife Herren vor Gud, at Han Har fadet vore fælles forberedende Beftræbelfer lykkes derhen, at Seljfabet nu Har vundet Anerkjendelje i og omfatter idetmindfte Storftedelen af Misfionsinteresjen i hele vort fjære Fædreland. Bi vil da iffe tabe vor Tillid eller lade Modet fynfe, men i Troen opmuntre hverandre til fortjat nidkjær Virkfomhed i hans Navn, der er mægtig i fine Tjeneres Strobelighed, forvisjede om, at han fremdeles vil være med og, vil lede og ved fit vije Saad og lade os i alt erfare fin naadige Velfignelje. Men ffal denne hans Velfignelje fremdeles Hvile over det hele og fedjage vor Gjerning, da behøve vi ogjaa at mindes om og lægge paa Kjærligheds og Sandheds rene Grund, at ingen bitter Rod ftal opffyde og gjøre Forvirring, faa Kræfterne igjen ffal abdfplittes, men at alle arbeide til et og famme Maal, og at enhver med Villighed og Broderfind føger at række hjælpjom Haand til Beerfets Fremadifriden, hvor det maatte tiltvænges, for at Herren, i hvis Navn Sagen er begyndt, maatte æres og mange Sjele vindes for hans himmelffe Rige.
Sa, han den trofafte Forbarmer, der har delagtiggjort os i Evangeliets mangehaande og uffatterlige Goder, han indgyde fit Liv og fin Kjærlighed i vore Hjerter, faa at det maa blive vor Loft og vor Glæde at efterfølge ham i opoffrende Kjærlighed mod vore Medmennejfer, og at bidrage til hans Riges Udbrede fe paa den hele Jord!
Hvad der forreften lægger meft Beflag paa Misfionsvennernes Opmærfiomhed, er de Banjteligheder, fom vor Misfion . ftødte paa i Afrika.
fra, fandt Forholdene i Natal og Bululandet ganffe anderledes, end han efter de Oplysninger, han havde funnet erhverve, havde tænkt at finde dem, og navnlig fandt han Adgangen til Bululandet aldeles ftængt, jaa han troede at burde fe fig om efter en anden Misfionsmark.
Spørgsmaalet, om man helft burde fortfætte Arbeidet eller jøge en ny Arbeidsmark, blev drøftet paa de mod Slutningen af 1846 (iftedetfor førft i 1847) afholdte Kredsforjamlinger, og Afgjøreljen blev væjentlig lagt i Schreuders Haand. Det var en iffe lidet fritift Tid for det nyftiftede Selftab.  Hovedbeftyreljen flutter fin Ste Aarsberetning (Mai 1847) med følgende Ord:
Deite er da, hvad Beftyreljen for denne Gang har at meddele Eder, dyrebare Venner! Vor Misfionsvirkjomhed er endnu i fin Begynbdelje, og faaledes er det ogjaa rimeligt, at vi endnu har lidet at berette om Celffabets egentlige Formaal, Guds Riges Ubbredelje. Der er overalt i Verden Hos Mennejfet faa faare meget, Der hindrer Evangeliets Indtrængen i Hjerterne, og i Gærbdeleshed er Misfionærer blandt Hedningerne mangen Gang Preedifanter i Ørfenen; de maa ofte drive deres Gjerning i meget lang Tid, inden de faa den Glæde at fe den himmelffe Sæd fpire, og havde de iffe den fanddrue Guds Forjeettelfe for fig: , Mit Orb ffal ikke vende tomt tilbage", faa maatte de fom ofteft fortvivle og lade Ageren ligge udyrket. Dog — Seden, der ned lægges i Jorden, er længe forborgen for Menneffeoie, men fpiver bog og bærer fin Frugt, naar Tiden fommer; faaledes fan vi ogfaa haabe, at vor Herre i fin Tid vil bortrydde Hindringerne for fit Ords Fortyndelje og give Naade til, at det bringer de foronffede Frugter for den himmelffe Hoft. Han har jo al Magt i Himmelen og paa Jorden, og han har felv jagt: ,Se, jeg er med Eder alle Dage indtil Verdens Ende". Kinder han end til enfelte Tider for godt at føre og paa faadanne Veie, at det vil fe ud baade for og felv og andre, fom vi arbeidede forgjæves, o faa ved vi dog, at hans Forjættelje aldrig voffes, om faa alt andet bevæges, jaa ved vi dog, at ogjaa faadanne Tilffikkelfer er idel Kjærlighed, fun gavnlige Prøver for vor Tro og Oprigtighed, fun fjærlige Baamindeljer om, at vi ikke fal ftole paa egen Kraft og Dygtighed, men i barnlig Tillid hænge ved ham alene og gaa, Hvor Han vil fede os; han vil da felv i fin Tid fremme fin Gjerning og gjøre langt over, Hvad vi fan bede om eller forftaa. — At Herren er med 03 og fremdeles vil være med vs, derom fan vi være foroisfede, faafremt vi fun vil blive i Pagten med ham og vije Trojfab i hans Gjerning, om han end iffe finder forgodt at foie Omftændighederne, fom vi havde formodet. Ja, at han er med og og beffender fig til vore Bejtræbeljer for Misfionsfagen, det har vi ogjaa erfaret her i Hjemmet; thi vort Selffab var jo i Begyndelfen lidet og lignede Frøfornet, men er nu blevet til et Træ, der jpreder fine venlige Grene ud over den ftørfte Del af vort elftede Fædreland. Vor trofafte Gud og Freljer antefale vi derfor denne vor fælled Sag, der er begyndt i hans avn, idet vi af ganffe Hjerte tilonfte det hele Misfionsjelffab Naade og Velfignelje, at Sandhedens og Visdommens Aand, Fredens og Kjærlighedens Aand maa hvile over det, og at dets fremtidige Virfen maa ffe til hans Cre og til hans Riges Fremvært og Forherligelje!
Gfterat der var kommet Brev fra Schreuder, fom bragte Underretning om, at Han havde forladt Natal, udtaler Sefretæren: Det fan vel med Grund ventes, at denne Tidende udtaler fin Anffuelje om vor Misfions Forhold, jaaledes fom de nu vife fig; og faameget mere har vi Grund til engang igjen aabent at udtale 02, fom Det elles kunde antages, at vi ftiltiende havde opgivet den Anffuelje, vi tilfoen har befjendt os til. Om vi derved ffulde fomme til at nedftemme Forhaabninger, fom man heller funde ønjfe nærede, maa vi gjøre opmærkfom paa, at Misfionsfagen er bedft tjent med, at Sandheden i fin hele Nygenhed altid fægges for Dagen, om den faa end for Diebliffet fulde true med at udjluffe manges Jnteresje, fom man ved en modfat Fremgangsmaade maaffe kunde vedligeholde til en Tid. Vor Forpligtelfe til efter bedfte Evne at virke for Misfionen beror ikke paa disfe eller hine gunftige Forhold og de ved dem vakte Forhaabninger; men den beror ene og alene paa Herrens Befaling, ligejom Forhaabningerne ene og alene paa Herrens Forjættelje, hvilfe blive fafte og urotfefige, Hvormange Bjerge af Modjtand og Hindringer, der end taarne fig for vort Blik. — Kun den er derfor en jand Misfionsven, ber bygger fin Deltagelfe og fit Haab paa denne Klippe, og Han vil faalangt fra lammes i fin ver ved den tiljynelabende ringe Fremgang, vort Værk har havt, at han meget mere deri vil finde en Opfordring til en endnu inderligere Deltagelfe, idet han gaar i fig felv og tænker: Du er maajfe felo Skyld heri, fordi du ikke faaledes med dit Hjerte har ledjaget Gjerningen, fom du burde. Har vi virkelig begyndt Gjerningen i Jeju Navn og har vi fun Herrens Ære dermed for Øie, da ved vi jo, at den ogjaa er Herrens, og faa vilde det jo dog være Oprør imod ham at forlade den, fordi hans Tanker med fit eget Værk iffe er vore Tanker. Dermed negtes jo ingenlunde, at den friftne maa høiligen glede fig, naar han ogfaa velfignes med at fe Frugter af Arbeidet, der fom en Naade gave ftjenfed ham til at beftyrte hans Tro og Haab; ligefom de enfelte MNaadeglimt i den kriftnes Liv, da han føler Herrens Salighed, gives ham til at ftyrke ham i Troens ofte haarde Strid, medens dog ingen friften tør fordre disje af Herren, og me dens Han bør holde fig lige faft til Forjættelfen, om han aldrig her fik fe dens Opfyldeffe, efter Herrens Ord: ,Salige er de, fom tro, Fjont de iffe fe."
fionsvennerne altid bør have et fuldftændigt Bekjendtifad til Sagernes Stilling, faa de iffe mindre erfjende de mørke Sider end de lyfe, og at Sagen ene paa denne Maade vinder det grun= dige Klippefefte, der holder ud, naar Stormene brufe og Vandbølgerne fomme.
Mod Slutningen af 1847 reifte Schreuder til Kina. Denne Reife medførte megen baade legemlig og aandelig idelje for ham uden at lede til det forønffede Refultat. Det Brev fra Schreuder, fom berettede om de Hindringer, der ftillede fig i Veien for hans Virkjombhed i Kina, ledjages af Sekretæren med en Del Bemærkninger, hvoraf følgende hidjættes:
Men Hvad ffal der faa blive af den norffe Misfion? Ja, det er et vanffeligt Spørgsmaal nu, vanffeligere end nogenfinde før. Har vi imidlertid begyndt og fortiat Gjerningen i Herrens Navn, faa vil han vift ikke forlade fine. Det er derfor ikke jagt, at vi iffe er Skyld i det Mørke, vi er indhyllede i; der hviler fifferlig megen Skyld hos os, og der fan være megen Grund til Ydmygelje. Enhver fan prove fig felv, om hans Hjerte faa har fulgt dette Værk, iom det fømmer fig et levende Lem af Menig= heden. Men Herren forffyder ikke fine for deres Strobeligheds Skyld, men ffiffer dem Prøveljer, paa det at de jal ydmyge fig og vorde oprigtigere og mere brændende i Kjærlighedens Gjerning. Der er altfaa ingen Grund til at opgive den, men vel til med uhildet Øie at fpeide efter Vei i dette Mørke. Spørgsmaalet bliver nu, om vi — for det Tilfælde, at Schreuder allerede er vendt tilbage til Afrika — ffal begynde Virkfombhed jaavel i Kina fom her, eller blot paa fidfte Sted? Schreuder udtaler det fom fin bejtemte Mening, at Kina uden Sammenligning er at foretrætte fom den meft egnede Mark for den norffe Misfion, og faa vis er han herpaa, at han, hellere end at Selftabet ffal opgive den, vil uden Underjtøttelfe optage Værket igjen i Vort Natal, hvilket han altfaa betragter mere fom noget, der er blot nyttet til Hans Berfon, end fom en blivende Virfeplads, faadan fom Gelffabet maa ønfte fig.
maa underftøtte Schreuder i hans Gjerning blandt Fuluerne, og Dørgenien: Vidnesbyrd, 5 det ikke blot med Penge, men ogjaa med de nødvendige Med-Hjælpere, uden dog enten ved Gaardkjøb eller paa anden Maade at binde vor Virkfomhed for nogen lang Fremtid hertil. — Men faalænge vi iffe har faadanne Mænd, der for Kina fan være ffitfede, Har vi jo heller intet Valg, og vi maa da i Tro til Herren optage igjen og fortfætte Virkfombheden i Port Natal, indtil Herren enten maatte aabne og Døren til Fululandet eller ogfaa vife 08 andre Bete.
Men Hvordan det nu end gaar, faa lader og erkjende dette, at vi ingen Grund Har til at tabe Frimodigheden og Haabet, —at alt, hvad Hidtil er ffeet, og da ifær ogfaa denne Schreuders Reife til Kina, vil vorde Misfionen og ogjaa vor Misfion til Gavn; og fad vs i en Aand, der vel fan bevares under for føjellige Anffuelfer, trofafte arbeide fremad til Maalet, — og Herz ren ffal i fin Tid velfigne Arbeidet.
Gfterat Brev var anfommet fra Schreuder, der meldte hans Tilbagefomft til Kapftaden i Septbr. 1848, udtales der i Misfionstidenden for Januar 1849 følgende:
Dette Budifab fra vor elffede Broder og Ubfending, at han Iytfeligen er fommen tilbage til Afrika, vil vift glæde alle Misftonens Wenner, og det faa meget mere, fom maaffe mange, paa Grund af hans fidfte noget førgmodige Brev med Ængftelje har ventet derpaa; thi hvorvel vi end vidfte, at han var i Herrens Haand, og at fun hans kjærlige Raad med ham funde fuldbyrdes, faa er dog vor Tillid og Tro herneden endnu gjerne faa faare blandet med Frygt og Ængftelje. Herren være lovet, fom ben ene Gang efter den anden beffjæmmer vor Bantro, paa det at vi befto barnligere altid ffal fafte af vor Sorg og Engftelfe paa ham!
Vel et Aar vil være henrundet, fra Sdreuder forlod fin Poft i Port Natal Kolonien, indtil han fom tilbage. Mange tænte maafte med Sorg paa, at faamegen Tid er røvet fra hans og vor Gjerning der; var han forbleven, hvo ved, hvad han i den Tid funde have udrettet til Guds Wre og arme Medmenne= fters Frelje? Ingen forhafte fig med Klagen, men fe hellere Sa gen an fra alle Gider, og den ffal maajfe forvandle fig til hans Lov og Pris, der keder Menneffenes Hjerter jom Vandbæffe og ftyrer deres Vei efter fin Viljes Velbehag. Det er fandt og vift, at det forgangne har været et Prøvelfens Aar, førft og fremft for ham, vort enlige Sendebud, men dernæft ogfaa for vort Hele Seljfab. Men naar Herren prøver og revfer og, da er det i Sjærlighed, fordi han vil vort bedjte, vil netop derved fremme fin Gjerning. Og bør vi vel tvivle om, at de mange og ftore Prøver, SHreuder har gjennemgaaet, Har været til hans Ejels bedfte, jan at de har renfet hans Vilje og befeftet hans Tro, paa det at han maatte kunne fafte al fin Sag paa Herren, fom hans og iffe fin eller vor Sag, og paa det at han ydmyget, fom hans villige Redffab, maatte hengive fig end fuldfomnere og tillidsfuldere i hans Vilje? Bi fe jo med Glæde, at han ikke har lagt under i Prøven, men at Herren har ført ham gjennem den, og betænfe vi dette ret, da er vel deri megen Grund til Taf og Glæde Det er en Ting, vi faavel med Henfyn til ham fom til 05 vel maa erindre, og det er, at Herren ingenlunde bes hover vor Gjerning, men at det er en Naade af ham, at vi faa deltage i hans Værk. Vi er faa tilbøtelige til at fe Sa gen omvendt, fom om vi var hans nødvendige Redffaber, og Herrens Opdragelfe gaar netop ud paa at bringe os til Grkjendelje af vor Uværdighed og Intethed, af at hver Stund, vi leve, hver Gjerning, vi i Hans Navn udøve, er hans Naades Værk til vort Gavn. Kun hvad der bliver til vort fande Gavn, er ogjaa til hans re. Kan han faa virke det rette Hiertelag hos og, da er det for ham mere værd end al vor Gjerning. Hvad fulde herimod et Aar mere eller mindre betyde for ham? Mon ikke mange blandt og, der faa ivrigen ftrar fpeide efter Frugterne, trængte til den Lære, fom disje Prøvens Aar har givet og, at vi et ffal arbeide for Frugtens Skyld — for vor Gjernings Frugter —, men fun i Lydighed, fordi Herren har befalet det, og med Tro 0g Saab, fordi han Har lagt fin Forjettelfe dertil?
Dette Haab blev ikke ffuffet. Schreuder fik atter begynde fin Gjerning i Natal; i 1849 fit han tre Medhjælpere i Arbeidet, Oftebro, Larjen og Udland, og i 1850 blev han af Zulu landets Konge, Umpande, opfordret til at nedjætte fig i hans Land.
== 9" Fra 1851 til 1857.
Det fan iffe nægtes, at den uyvalte Misfionskjærlighed ved de Begivenheder, vi har omtalt, blev fat paa en haard Prøve. Ogfaa i de følgende Aar var der fun lidet af Opmuntring. Rig tignof vafte det Glæde, at Jululandet var aabnet for Misfionsarbeidet, men det var fremdeles forbundet med mange Vanffeligheder og ikke ftitfet til at vække Forhaabninger om nogen nar Hot. Misfionsinteresfen begyndte da ogjaa paa enkelte Steder at Fjølnes, og der ytredes tillige Misnøie med foritjellige Sider af Selffabets Virkfomhed i Hjemmet. Disje Forhold fees Beftyveljen færlig at have havt jor Øie ved Affatteljen af Aarsberetningen for 1852. Den indledes med følgende Bemærkninger:
Da Paulus havde fuldført fin forfte apoftoliffe Meife, vendte han tilbage til den antiofiffe Menighed, der havde udjendt ham og hans Mebarbeidere, og efterat de havde forjamfet Menigheden, ,forfyndte de, hvor ftore Ting Gud havde gjort ved dem, og at han havde opladt Hedningerne Troens Dør." Naar vi for Eder, fom vor Misfionsmenigheds forjamlede Repreefentanter, fal gjøre Rede for vor Forretningsførelje fiden fidfte Generalforfamling, da ønffe vi hjertelig, at dette vort Budffab maatte funne Have famme Indhold fom hint Apoftelen Paulus's. Maatte ogjaa vi fave at berette om ftore Ting, fom — ikke ved og, men ved eders Udjendinges Virken — er udført til Guds Navns Forherligelje, om hvorledes Gud har opladt Hedningerne Troens Dør til deres Gjeles Suliggjorelje! Men, kjære Venner, om det end fun er fmaa Ting, vi har at berette om, jaa vil de derfor iffe favne eders hjertelige Deltagelje og ikke undlade at anfpore Eder baade til Tak og til ivrige Forbønner, paa det at Guds naabdige Vel= fignelje maa blive over Menigheden og dens Ubfendinge tiljammen, paa det at hans Ord maa have friere og friere Løb, faa at det fan bevifes til vor egen og til vore formørfede Medmenneffers Salighed, at vi er en Menighed af levende Lemmer, i hvilfen den Herres Jefu Krifti Kjærlighed er udgydt.
Ti Aar er nu forløbne, fiden det norfte Misfionsfelffab grun= bedes. Naar vi fe tilbage paa, hvilken virfom Deltagelje, der i bette Tidsrum ved Herrens Naade er vaft for vore arme, formørfede Medmenneffer i Hedningeverdenen, maa vi fige, at Det er ftore Ting. For tt Aar fiden yttvede der fig fun hift og her nogen -Interesfe for Misfionen, og nu findes der mer end Halvtredie hundrede Misfionsforeninger adfpredte over det hele Land ligefra Det nordligfte til det fydligfte Norge, og henved Halvdelen af Landets Menigheder Har lagt nogen Deltagelfe for denne Sag for Dagen. Naar vi maa erkjende det for en Naade og Velfig= nelje, at være faldede til Herrens Medarbeidere i dette ftore Bert til Verdens Frelfe, da maa vi vel fige, at Herren Her har gjort ftore Ting mod 08.
Aj de Beretninger, vi har modtaget fra Kredsbeftyrelferne, har vi ogjaa erfaret, at Herren i diske fidfte tre Aar har bevaret, ja tildels forøget Kjærligheden til dette Værk; det er og betjendt, at omtrent 20 nye Foreninger er oprettede. Maar vi imidlertid fe hen til Misfionens Stilling i det hele, fan vi neppe fige, at den har gjort fynderlige Fremffridt i det forløbne Tregar; vi har i Erfjendeljen af, hvor vigtigt det vilde være, om Menighederne i Almindelighed fom til at interesfere fig for Sagen, i vore Forflag til Generafforjamlingen omhandlet, Hvad vi troede der fra dennes Side kunde gjøres til at fremvirke en faadan alminde ligere Deftagelje.
Naar vi med ædru Blik betragte vore Forhold, maa vi jo vilt ogjaa være glade ved, at Kjærligheden, jaavidt ffeet er, har funnet vedligeholde fig. Det var at vente, at naar Sagen havde tabt Nyhedens Interesje, vilde mange træffe fig tilbage igjen, fordi den iffe nogenfinde havde været dem en Hjertejag. Det var at. vente, at mange iffe vilde udholde taalmodigen at bie paa Herrens Tid, fordi deres Interesje manglede den vette Modfæftelfe. Det er mu 81/2 Aar, fiden vore forfte Udfendinge fom til Afrika; mangehaanve forhen utentte Vanffeligheder og Hindringer har lige indtil de fidfte Tider ftillet fig i Veien for deres heldige Virfen, og indtil nu har vi itfe hørt om, at nogen ved dem er ind= lemmet i den friftne Menighed. Dette er viftnof ikke andet, end hvad næften enhver ny Misfion har maattet erfare, ja mange har felv i de fidfte Tider maattet gjennemgaa langt alvorligere Prø= ver. Vi vil her fun henpege paa vor Misfions nærmefte Naboer. Saffermisfionen er tvende Gange ryftet i fin dybefte Grund, og de talvige Arbeidere, der med ftor Anftrengelje og Omfoftning har vivtet der, har maattet vige for Krigens Rajen, og mange, der engang vakte bedre Haab, er atter befeirede af Hedenifabets vilde Dæmon. Næften lige førgelige Erfaringer har det rhinffe Selffab maattet gjøre i Namaqva-Landet, hvor Folket midt i Freden har ladet fig befnære af Djævelen og har forjaget Guds Ords Forlyndere. Selv den faa rigt velfignede franfte Misfion blandt Vetfjuanerne har ved Krige og Frafald havt en tung Tid at gjennemgaa. Men derfor er ikke de engelffe, tyjfe og franffe Misfionsvenner blevne modlofe. Misfionen har der fæjtet Rod i Folkets Hjerter, og den fan ikke vokkes, fordi den maa gjennemgaa Trængfler og tunge Prøver. Men anderledes er det hos 08, hvor vi ei fan vente, at den endnu ffal Have flaget dyb Rod; derfor undre vi og ikke over, at en Del, der engang fyntes ivrige, er blevne funfne eller folde, men vi undre og med Tak til Herven meget mere over, at faa mange er blevne bevarede, faa at vi tør haabe, at Kjærligheden til denne Sag er ei aftagen.
Da Misfionen er en Guds Gjerning, maa det ventes, at Løgnens Aand vil modfætte fig den. Vi har dog itfe erfaret nogen offentlig Modftand endnu. Det er et Særfjende ved vor Tid, at den udvortes bøier fig under Guds rene Ord, at den taaler, ja vel endog Delft lytter til den uforvandjfede Sandheds Fortyndelfe. Det, fom derfor har Grund i Guds Ord, vil ikke faa let være udfat for offentligt Angreb. I faadanne Tider har Kirken i det hele, og da naturligvis ogjaa dens Virkjomhed, meft at fjæmpe mod Ligegyldighed, Lunfenhed og Kulde. Her har vi pgjaa Misfionens værfte Fiender. Vigejom vi da tor nære det glade Haab, at den levende Kriftendom banes Vei til flere og flere Hjerter, at Opvæfkeljens og Beliveljens Værk er i Frembrud og Fremgang, faa haabe vi ogiaa, at Deltageljen i Misfionsajer= ningen vil gaa Haand i Haand hermed.
* den jenere Tid, har jøgt at fremme fit Formaal. Der gives dem, der jynes, at Gelffabet giver en for aaben Adgang til, at alle medfører Fare og Stade for Misfionens heldige Fremme; der gives dem, der unddrage Selfkabet fin Deltagelje, fordi de iffe famftemme med enkelte Medlemmer af det. Qigefaalidt fom der imidlertid fra nogen er indkommet Forflag til en forandret Orgauifation, hvorved hine fulde finde fig tilfredsitillet, ligejaalidt ane di, hvordan de tænke fig en faadan, og vi fan fun beklage, at en faa aabenbar Misiorftaaelje af den ftridende Kirkes Vejen fal afholde en enefte fra at offre fin deltagende Kjærlighed til et Vært, fom han maa anerfjende for at være efter Guds Befaling.
Andre har fadet deres Juteresje kjølne, fordi det efter deres Sormening var et Feilgreb af Selffabet, at det har ladet Misfionsffolen faafænge være indftilfet. Der fan naturligvis blandt dem, der virke til famme Maal, være meget forffjellige Meninger om de henfigtåmæsfigite Midler til at naa dette, og den ene fan i fan Henfeende ikke ville paanøde den anden fin Overbevisning, men det maa ftaa enhver frit for at fjempe for dennes Gjennemførelje. Men paa den anden Side bor det ogfaa erfjendes, at den enkelte i et Punkt fom dette hør underordne fin individuelle Mening under den ftore Flerheds Dom, om hvilken han dog ogjaa man erfjende, at den er given Guds Aand. Uden en faa: dan Frifindethed, der bøier fig velvillig for Flerhedens Mening, vil aldrig noget Menighedsanliggende funne fremmes.
Idet vi har omtalt den Misfornøielje, der er kommet til vor Kundftab, maa vi dog tilfoie, at det fun er fra ganffe enkelte Steder, hvor vi har hørt om nogen faadan; men vi vilde dog iffe undlade at yttre og aabent derom; thi mangen Misforftaaeffe fan derved, at man aabent udtaler fig for hinanden, blive belyft og hævet.
Slutninggordene fyde faaleded:
Hermed flutte vi denne Beretning, idet vi hjerteligen ønite, at Herren fremdeles vil lade fin naadige Velfignelfe hvile over vort Seljfab og hvert af dets oprigtige Medlemmer, at han, den langs modige og miffundelige Gud vil bære over med vore Skrøbelig= heder og give og med en fand, hjertelig Deltagelfe at omfatte hans Miges Udbredelje og faa i fin velbehagelige Tid lade ogfaa 08 je hans Forjætteljes Opfyldelfe, at hans Ord, udjaaet af vore Sendebud blandt de arme, formørfede Fuluer, engang ffal vende tilbage med frelfte Hedningefjele fom fin velfignede Frugt!
En ftor Ting var det, at Fulufongen vifte fig venlig mod Misfionærerne. Å Cirfulære til Mredsforfamlingerne for 1858 funde Beftyrelfen meddele folgende glædelige Efterretninger:
Fra Paftor Screuder modtog Veftyrelfen i Januar Maaned en Sfrivelfe, dateret Misfionsftationen Entumeni den 30te Oktober f. A. og hvori han glæder og med den Efterretning, at Kong Umpande har givet fit Samtykke til Ubvidelfen af Misfionen derftedS, og tilladt Ham at nedfætte fig, hvor han vilde i hans Laud. For nu at funne fremfætte et beftemt Forflag for Kongen, tiltraabte han en Underjøgeljesreife til et ham af de indfødtes Beretning længe bendt Strøg, fom nu efter længe at have bæret ubebvet igjen ffulde bebygges.
denne Can. Da Schreuder fom tilbage fra denne Underføgelfesreife, ilede han op til Kongen og modtog af ham det Løfte, at vore Misfionærer ffulde have to Stationer, hvor de havde ønffet fig, nemlig ved Empangeni og Entumeni. Saaledes er da Julu= landet nu aabuet for Sandhedens Forfyndelje og derved et længe og hjertelig næret Ønffe gaaet i Opfyldelje, hvorfor vi ogfaa har bevidnet Schreuder vor Taf for hans virkfomme og ufortrødne Veftræbelfe, og tilføiede den Bøn, at Herren af fin Naade alt mere og mere vilde fuldtomme Denne Gjerning, der er begyndt i hans Navn til Brødres Frelfe. Den nærmefte Fremtid vil rime ligbis udvife, hvorvidt vi ffal bønhøres, eller om anderledes fin des beftemt i Guds evige Raad.
Forholdene vedblev dog at være meget prøvelfesfulde. Be retningerne fra Misfiongmarken vidnede altid om det dybe Mørke, hvori Hedningerne var fangne, og om deres Modftand mod det Ord, der forfyndtes dem. DI Septembernummeret af Misfionstidenden for 1855 anføres en Del Breve fra Misfionsmarken, der af Sekretæren ledjages med følgende Udtalelje: Herre Jefus! vi ved iffe, om det gaar galt eller gobt med vor Misfion! men gaar det itfe godt, og faa fer det ud for vore Dine, da er det vor Skyld; du ffal i Evighed have Ret og have dit Ord i Behold. Af, Herre Jejus! forbarm dig, og forlad 03 vores alles Skyld! Tag ikke dine Forjætteljer fra 08, og vend og dit naadige Aafyn till Bi tugtes medrette, men bin Barmbjertighed er uden Grænfer. Derfor fly vi, de tugtede, dig iffe, men fomme til dig med Bon og Gvaad, at du vil fomme denne din Barmbiertighed ihu og velfigne og og vor Gjerning, naar du faar borttaget vore Synder. Amen.
Og i Cirfulæret til Kredsforiamlingerne for 1856 heder det:
Saffer Herren for det Naadensaar, han atter Har ladet vor Misfion gjennemleve, for Miffundheder ude og Miffundheder hjemme, for Prøvelferne, han ogfaa i det forløbne Aar har fadet 03 vederfares, ikke mindre end for Trøften, fom han dog pgjaa paanyt har ladet og tilflyde af fine fanddrue Forjætteljers evige Fylde! Vore Brødre paa Misfionsmarfen har mere eller mindre lidt af Sygdom, men Herren har naadigen hjulpet dem og . bevarer fremdeles efter de fidfte Giterretninger famtlige vore Udfendinge ved Helbred fom og uantaftede og ved godt Mod under den politiffe Gjæring, der for Tiden fynes at finde Sted dernede Med det egentlige Misfionsarbeide gaar det fremdeles tungt, for faavidt de arme Fulver endnu holdes fangne af Satan og for= holde fig gjenftridbige eller ligegyldige mod Sandheden, fom for fyndes dem. Wen mod Haab arbeide vore kjære Udfendinge dog med Haab, hvad ogfan vi herhjemme inderligen vil bede Gud om Naade til at gjøre; da føre vi Striden mod Julus Mørke paa den rette Maade, og da ffal det være vor Trøft under den tunge Prøvelfe, Herren t fin Visdom lægger paa vor Misfion. Gr der en Gjerning, fom med Sandhed fan kaldes tung, ja den tungefte, Da er det den, der arbeider mod Haab; men dette er jo i Grunden et Særkjende ved al friftelig Gjerning, faa enhver friftelig Misfionsven juft vil finde det at være i fin Orden, at vort Arbeide er mod Haab. Blot at det lige nødvendige andet Etyffe fommer til: med Haab, da er vor Gjerning fuldkommen. Derom vi vil bede, bede om Maade til at arbeide i den tunge Gjerning med Troens ufravendte Blif paa Herrens Forjettek fer; da har vi en fuld Trøft.
Meget ftore Fordringer til dette Haabs Styrke ftilledes der, da Mebdbelelferne fra Zulu bragte Efterretning om den i 1856 udbrudte Borgerkrig, og at de to Stationer var faktiff ophævede. Disfe Forhold omhandles i Aarsberetningen for 1857, hvoraf følgende er taget.
Den begynder med følgende Betragtning:
ud alt jmerteligt Arbeide er der Fordel; men hvor der fun er LTæbers Ord, der fommer det alenejte til Mangel" (Ordjpr. 14, 23). Med dette Sandhedsjprog af Salomon aabne vi denne Gang vor Beretning. Det ftaar ligefom ffrevet — til Paamindelfe og til Trøft — ovenover Udgangen af dette 15de Aar i vort Misfionsliv, Aarets Arbeide har virkelig mere end fædvanligt været forbundet med Smerte faavel hjemme fom dog fornemmelig ude; vor unge Misfion i Jululandet Har været udjat for de alvorligite Farer, ligefom og vore Misftonærer for megen Sorg og Ængftelje; ja efter de fidfte Meldinger er vort Arbeide derude i en vis Henjeende nu afbrudt, forfaavidt nemlig fom vore Stationer for Tiden under den vedvarende politiffe Ufifferhed tildels eller ganffe ffal være forfadte af de før omboende indfødte, der flygte over til Natal-Rolonien. Men — ji alt fmerteligt Arbeide er der Fordel", det er vor Trøft, ffjont vi nof ved, og de fjære Misfivnsvenner ligefaa, at Fordelen iffe faadan udenvidere bliver 08 og Gjerningen tildel, men knytter fig til beftemte, uafvifelige Vetingelfer. Viftnofk er ber altid For-Del i faadanne prøvefulde Tilftikkelfer, men den foreligger nærmeft fun fom en tilbuben.  Forbel er der; thi hvad fmerteligt der tilffiffes os, tilffiffes 08 — bet er vor Overbevisning — i Kraft af Guds faderlige Styrelfe, og denne tilfigter altid noget godt. Men om Fordelen ffal blive vor, fomme vor Gjerning tilgode, beror aabenbart paa, Hvorledes vi forholde og til Gud, Arbeidet og Tilffikfeljerne. Virfe vi i Guds Tro, arbeide vi af fand, friftelig Deltagelje, berøre Zilffiffelferne iffe blot vort udvortes Mennejfe, men fade vi dem vafaa virke paa vort indvortes Menneffe, hvad de tilfigte, da er der Fordel baade for og felv og vor «Gjerning, da fvæver den guddommelige Forjættelje, der hører Arbeidet til, fom et befrugtende, et faligt varfelsfuldt Gudsveir over Emertens Vande. Er vor Virfen derimod fun Læbers Ord", fer den iffe efter Troens Bemyndigelje i KHjærlighedens Kraft, optage vi Tilffikteljerne fom Følge heraf ikke med blødende, bodfærdige Hjerter, men fun med tritiffe Dine, da bliver det iffe til Fordel Hverken for og felv eller Gjerningen, net da ,Fommer det alenefte til Mangel", da vil Prøvefjerne fun aabenbare og yderligere forøge Mangelen baade ved og felv og ved vor Gjerning, aabenbare den fidfte fom et livløjt Foretagende, hvorover ingen Forjætteljens Aand hviler, fom kunde vende det onde til bet gode, — vife og felv aabenbarligen tilffue i vor Armod paa de nødvendige Betingelfer for Arbeidets velfignelfesrige Fremme. Og ikke det alene: af den golde Grund vil Provelfens Hede frembrive en frodig Mangfoldighed af aanbeligt Ufrud: Tvivl, Lunfenhed, Misaat, Misnøie, Mistro, Mistrøjtighed, Mishaab 0. Å. 0., ja Mundsveiret, fom før dog talte til Gunft for Gjer= ningen, fan under faadbanne Forhold fettelig flaa over i Vantroens vilde Storm derimod. — Dog Gud være lovet, at vi baade felv fan glæde 03 ved den Bevidfthed, at Aarets Arbeide bar været og i Sandhed jmerteligt og dermed til Fordel, og at vi tillige tør tro faavel om Flerheden af Vennerne hjemme fom om vore ftridende Brødre ude, at Provelferne ogfaa paa dem har virfet gavnlig. Og dermed vil ,det fmertelige Arbeide" jo ogjaa vorde til Fordel for Gjerningen felv.
Aj Slutningsordene hidfættes folgende:
Lad det afvigte Aar i visfe Henfeender endog kaldes det møvfejte i vort Misfionsliv, — vi fe dog Lys i Herrens Lys ogjaa i dette Mørke. — Vi tvivle desværre ikke paa, at mange —maajfe felv blandt Misfionsvennerne — fun høre en , Torden" (Joh, 12, 29.) i dette Aars Begivenheder paa Misfionsmarken —, vi høre derimod en lydelig Guds Stemme fra Fulus brændende Tornebuff. Gud give da, at alle Venner af vor Misfion i Suulandet kunde ved Tilbagebliffet paa det jvundne Aar fige fom vi, itte med dømte, men med trøftige Hjerter: I alt fmerteligt Arbeide er der Fordel; men hvor der fun er Læbers Ord, der fommer det alenejte til Mangel." Fra 1858 til 1865.
Bajtor Sommerfelt figer i fin Bog, ,den norffe Hulumisfion", idet han begynder Behandlingen af Aaret 1858: —,Nu, fjære Læjer, er Uveiret over, og vi er paa Toppen af Bakken. Den var brat, ijær mod Slutningen, men den var dog, Gud være lovet, overfommelig. - Lader 08 nu betragte Udfigten! Et ftort Uveir er gaaet Hen over 08; det vifer fig endnu fom en mørt Kant i Synskredjen bag 08; men omkring og flarner det øtenjynlig," og foran os fe vi endog en liden blaa Plet af Guds deilige Himmel. Hvor friff og ren er ikke Luften efter Tordenen og Megnen! Vi aande friere og har dobbelt Mod paa at fortfætte Vandringen."
Aarsberetningen for 1858 (affluttet i Auguft) begynder med folgende Ord:
Hvor langt ringere er vi end Herrens Miftundheder!" (1 Mof. 32, 10). Opfyldte af denne Erkjendelfe efterfomme vi herved den fjere Pligt at afgive Beretning over bet Henrundne Treaav. — Maatte faadan Erkjendelje vorte til levende Befjendelfe paa vores alles Læber; bet vilde være godt. I 1855 taffede vi vor himmeljfe Fader for hans naadige Opholdelfe af vort Selffab, — enhver af Eder vil erkjende, at vi i 1858 har Aarfag til yderligere og inderligere Takfigelje for den famme Hans opholdende Naade. Men lad og ogjaa befjende det! Da er vi falige. ,9vor langt ringere er vi end Herrens Miffundheder!"
For Forholdene hjemme er 1858 et vigtigt Aar, da Misfionsffolen paa den i dette Aar afholdte Generalforfamling blev befluttet at ffulle gjenoprettes. I Decembernummeret af Tidenden udtaler Veftyreljen følgende:
Vi har denne Gang den Glæde at funne underrette vore Venner om, at Lærer: og Forftanderpoften ved den paatænkte Misfionsjfole nu er befat. Da Sagen nu med Guds Hjælp er jaavidt fremffreden, lade vi herved en Opfordring udgaa til dem, der maatte føle Kald til at virke for Guds Nige blandt Hedningerne, om at indmelde fig fom Elever i Stolen. Vi haabe, Opfordringen vil finde Gjen= flang. Der har jo i den fenere Tid neppe været mere end en Mening inden Selffabet om Fornødenheden af en Misjiongffole. Med Selffabets naturlige indre Trang til en ftørft mulig aftiv Deltagelfe i det ftore Misfionsværk har Henfynet til vort nære værende Misfionsperfonales Faatallighed forenet fig for med Magt at fremfalde Ønffet om flere Misfionærers Udfendelfe. Og fom et henfigtsmesfigt Middel til Opnaaelfen af dette Ønfte har vi, og det hele Selffab med og, anfeet Opretteljen af en Misfionsffole. Sagen har været længe og nøie overveiet for Herrens Anfigt, og vi tro, den er ham velbehagelig. Ja, fom vi har det Haab til Gud, at det er ham der fav faffet Lærere til Skolen, faa tro vi nu og, at han Hift og her blandt Misftonsvennerne Har Perfoner i Beredffab, i hvem han har nedlagt Lyft og Villig= hed til at være hans Sendebud til Fedningerne og mudftyret med de for et jaadant Hverv ønffelige Naturanfæg og Aandens «Gaver.
Saa være da Sagen hermed anbefalet Eders Opmærkfomhed, 3, der maatte have Lyft til at være Herrens Bud til Hednin= gerne. Prøver Eder felv; fommer med ydmyge, med troende Hjerter I 'Betænker, at I iffe blot maa være bejjelede af Lyt til at fortælle Hedningerne om Guds ftore Kjærlighed og til at yde disje aan belig forjmægtede derude paa Veiene og ved Gjerderne den fris ftelige Barmbhjertigheds Samaritanertjenefte, men tillige hjertens villige til at bære det Kors, fom er lagt paa Misfionærens Stand, den Lidelje i Aanden og Kjødet, der hører Krifti Vidnesbyrd til. D, hertil fræves i Sandhed et Hdmygt og æbru Sind, — kommer til Stolen med et faadant Sind, og Herren ffal bevare Eders Indgang og Udgang !
Fra Misfionsmarfen fif man i November Unbderretning om den førfte Daabshandling inden vor Misfion, og Glæben herover par ftor, fom Ventetiden havde været lang og prøvelfesfuld.
Redaktionen af Tidenden udtaler i Anledning heraf:
Saa er nu ifølge ovenftagende vor Misfions Forftegrøde inbhøjtet. Gud ffe Lov og Tak! — Vort Selftab har været træt, ffjønt det ingenlunde i Sammenligning med enkelte andre Sel= ffaber har været fat paa nogen ret ftor Taalmodighedsprøve. Men Herren ved til vette Tid at tale med den trætte.
overraffer og fommer uventet.
Det være nu fom det vil; med den fommer i ethvert Fald folgenge Spørgsmaal til den enkelte: Fornemmer du ct Vidnesbyrd i din Aand, at dette glædelige Budffab fra Afrifa er en Guds venlige Opfyldelje af dine Bønner ?
Visjelig, Herren har talt med 03;
glæde 08.
vi Aandens Æbdruhed;
famme Arbeide, den famme sMøie, den famme Kamp fom før.
derude. Han ftyrfe og og vore Misfionerer til fremdeles med Taalmodighed at løbe i den o8 forefatte Kamp!
Og Landftad fang:
Nu takker Herren alle Mand | Godt nyt er hørt fra Hedningland om Kirkens Kamp og Seier; en Gjel er freljt fra Mørket ud, en Synder er omvendt til Gud, en Hedning Naaden eier. Lover Herren!
for hang Throne ffal vort Hofiamia tone.
Hofianna! Gud har hørt vort Raab, Nu reis dig op, du junfne Haab, af Tvil og Vantros Grave! Var Ventetiden os for lang, vor Hjertens Tak ti tufind Gang ffal Gud i Himlen have! Lover Herren! Gjele, bundne og gjenfundne, frelite føres, Glæbdejang i Himlen høres.
Oploft dit Syn, vo friften Sjel! det aander over Dal og Fjeld, bet daares allevegne;
| Lover Herre: !
i fjerne Verdens Egne!
til Guds Hujets Bjerg at bede.
Som Regn og Sne fra Himlens Sky de vande Jorden, gjør den ny, at Grøden ftander fager, faa vender, figer Gud, mit Ord tilbage iffe tomt fra Jord, men gjør hvad mig behager Herren! Ordet jandes, Ørfen vandes, Grøben trives, og nyt Liv de døde gives.
den arme Fulukvinde!
jom føbe om iblinde!
Løfter Raabet glad i Haabet.
det er Herrens Haand vi mærke I Bor Søfter, 0 velfommen vær til Krijti Dag det fremme!
til Herrens Soffend-Samfund her, Lover Herren langt om Lande jom har i Himlen hjemme!
Med Bliffet paa disje Begivenheder udtaler Hovedbeftyrelfen i 17be Aarsberetning (Septbr. 1859):
»Takter Herren, thi Han er god, thi hans Mijkundhed er evindelig" (Sal, 118, 1). Begivenhederne i det mu tilbagelagte 17de Aar af vort Misfionsliv har maaffe ftærfere end uogenfinde før opfordret Selffabets Medlemmer til Tak og Pris. Dg Gud være lovet: Opfordringen har fundet Gjenklang — en tilfvarende Gjenklang vilde vi have fagt, derfom vi ikke vidfte, hvor vanjfeligt den gode Gud har for Hos og elendige Menneffer at jremfalde en Lovprisning, der i Inderlighed fvarer til Styrken i hans Gjerningers Tale. Men Gjentlang har Opfordringen fundet baade herfteds og Landet rundt. Og hvorfor ffulde vi ikke tatfe ham? Ogjaa for Prøvelferne, fom han tilftifker, for det, der volder Smerte i vort inderfte, fulde vi jo takke ham i Tro paa hans evige Miffundhed, en Tro, der juft ogfaa gjør Klagen friftelig berettiget og gudvelbehagelig. Vore tidligere Klager har i iffe ringe Grad manglet denne opløftende Tro; derfor har de fun med Bejvær naaet op til hans Hjerte. Men i Aar er Tal figeljen bleven lybdeligere end Klagen — Herren har jo ogfaa ftevft opfordret dertil. Thi af ham er bet ffeet, at vore Misfio nærer har funnet foretage den førfte Daab i vor Misfion og aabne Daabsundervisning paa famtlige tre Stationer. og Herrens Miffundhed har vi at takke for Misfionsffolens Gienoprettelfe. Bore Brødre i Afrika haabe at funne betragte hin Daab fom et glædeligt Vendepunkt i Arbeidet ude; vi haabe iffe mindre at funne betragte Skolens Gjenvprettelje fom et glædeligt Vendepunkt i Gagernes Gang hjemme. — Hermed ffal imidlertid ikke udtales den Tanke, at det hidtil ude og hjemme har gaaet galt. Tvertimod, vi er af den Overbevisning, at Herren ikke blot Har virket det fidjte Aars Begivenheder, men miffundelig og trofaft havt fin Haand med ligefra Begyndeffen. Gæt gaar det i en kriftelig Virkfomhed, naar Hjertet viger fra Herren, og man begynder at Holde Kjød for fin Arm, elfer omvendt, naar man anlægger fit Arbeide efter et Troens Maal, fom ei er tilmaalt herovenfra. Til det fidfte fom det førfte er der Friftelfer nof tilftede. Vort Sel ffab, tro vi, har med Guds Hjælp bevaret fig fra begge Dele. Et Blik paa dets Hiftorie vifer, at det ftedje har havt for Øie at virfe med friftelig Befindiahed. Derfor har Herren, takket være hang Navn! aldrig forladt det, felv iffe da, naar det troesfvagt, men jamvittighedsfuldt greb feil; miffundelig og trofaft har han ledet det tilrette og vift det af jelve Begivenhedernes Gang, hvad Det ffulde gjøre. Da det efter 4 Aare forgjæves Venten paa Indgang i Jululandet vilde, i Aaret 1848, forlægge fin Virtjombhed til Sina, aabenbarede Herren tydelig fin ftyrende Haand; Sdhreuder maatte med uforrettet Sag vende tilbage til Afrika, og Refultatet blev en inderligere Overbevisning om, at Bulufolket var det Folk, Selffabet efter Herrens Vilje fulde hjælpe til Troen. Denne Overbevisnings Rigtighed ftadfæftedes femere derved, at Herren virkelig anbnede Fululandet for vore Brødre. I Mai 1851 drog to af bem derind for at tage faft Ophold i Landet, efterat Herren Aaret i Forveten ogjaa i Natal-Kolonien, hvor Umpumulo anlagdes i Mai 1850, havde gjort Ende paa Brødrenes uftadige Omflaffen, hvilken Omftændighederne havde medført, men Gvorunder nogen Omvendeljesfrugt, menneffelig talt, ei med Billighed funde ventes. Og nu — ikke efter 17, men efter 8 Aars Forløb har Herren yderligere bevift fin Miffundhed og Trofajt hed og fit Velbehag i vort Arbeide paa Juluerne derved, at han har ffjæntet og vor Gjernings Førftegrøde af dette Folk og derved tillige ftyrfet Selftabet til ufortrøden Fortjættelje af dets Julumis: fion. Den famme Guds Finger fe vi ogjaa i Sagernes Gang her hjemme og iffe mindft for Misfionsffolens Vedkommende. I det jamme Aar, Paftor Schreuder drog til Kina, befluttede Selffabet at indftille Skolen, dertil bevæget af forkjellige Omftændig= heder; fom jyntes af pege paa, at jaa var Herrens Vilje. Muligt ogjaa, at han vifelig vilde dens midlertidige Ophævelje.
Dieb(if fan tvivle om, at det er ffeet af Herren og har hans fulde Velbehag. Vor nye Misfionsffole bærer, fynligt for alle, Guds gorjyns Segl, og derfor imødefe vi med ftor Tryghed og Før trøftning Mejultaterne af dens Virkjomhed.
I Slutningen af vor Aarsberetning for 1857 bemærfede vi, at hint Aar i visie Henfeender vel kunde kaldes det mørtejte i vort Misfionsliv, men at vi desuagtet faa Lys i dette Mørke. Bi tæntte iffe Ida, at dette Troens Syn "allerede i 1858 ffulde blive til Birkelighed. Nu har de førfte Stier af Naadens Morgenrøde vift fig paa vor Migfionsmarts Himmel. Vor miffundelige og trofafte Gud være takket! Han holder fit Ord; det er endnu fandt, hvad han har fagt: ,Haabet beffjæmmer ikke", og: ,Derfom du fan tro, ffal du fe Guds Herlighed«.
Men hvorvel vi er fuldt berettigede til af de ovenomtalte Kjendsgjerninger at fatte gode Forhaabninger for Fremtiden, vilde det være en Daarlighed at hengive fig til den Tanke, at Vanfkelighederne nu er overvundne, at Aulufolfet mr er beredt til at indgaa i Guds Rige, og at det herefter vil gaa rafft med Omvendelferne. Gaadant har hidtil idetmindfte ikke ftadfæftet fig i de øvvige Misfioner blandt Kafferne. Denne Nations Modftand mod Evangeliet Har indtil denne Dag været meget feig. Og ikke mindft er dette Tilfældet med Bulutafferne. Derfor maa det ikke forundre 03, ved Siden af hine glædelige Efterretninger at høre vore Brødre endnu bitterlig flage over Folkets Forvendthed 0g Ubobdferdighed. Shreuder figer for Entumenis Vedkommende om Frugterne i det Hele taget af hans Arbeide: , Der er fremdeles fun lidet at fpore af iøtnefaldende Virkning af Guds Ord paa de omfringboende indiødtes Vandel; dog fjende mange af dem iffe jaa [idet af Sandheden; men om det bliver dem til Dom eller til Frelfe, er endnu ffjult for vore Øine; fun ved jeg, at man paa flere Steder her i Ggnen meget gjerne fer, at jeg fommer for at holde Søndag med dem; naturligvis er be nærmeftliggende Grunde hertil ikke iynderlig aandelige, ftiont de fan fomme til at tjene Manden — endog imod og udover disje Sjeles Dnjte."
Vi har da troligen gjengivet ogjan Styggerne i det Billede af vor Misfion blandt Suluerne, fom Det tilbagelagte Aar frembyder.
Sørgenien: Vidnesbyrd, : 6 fom efter de fidfte Breve træffe op over Zululandet og true med at fordunfle vore Fremtidsforhaabninger. Herren afvende Ulykken; men fader han den fomme, da har han før vift, at han forjtaar at vende det onde til det gode.
Lys og Skygge fammenholdt, maa vi til Slutning fige med Shreuder: ,Giver Herren Frimodighed og Kraft til at fortfare med denne ftore og herlige, hvorvel ofte tunge Gjerning, jaa faa vi være fornøiede med, af han har fat Tider og Timer i fin egen Magt. Naar vi je tilbage paa det allerede fede fiden vor førfte Hidfomft, da maa vi vift befjende, at Herren allerede har fadet fle jtore og uventede Ting til at bortrydde Hindringer og lette Ordet Fremgang i Landet, og de, fom fomme herud herefter, vil lidet fjende til det mangt og meget hemmenbde, hvorigjennem vi i jmaa og ofte tunge Sfridt har maattet eller rettere Har funnet arbeide og frem, indtil vi ftaa, hvor vi nu ftaa — idetmindfte for og felv og for deltagende Brødre fom Vidnesbyrd paa Herrens Trofafthed og Naade, der ei omffiftes."
Den famme Stemning gjenfinde vi ogjaa i 18de og 19de Aarsberetning (1860—61); Beretning om flere Ejeles Optagelfe i Menigheden var en Kilde til inderlig Glæde hvs den Misfionsmenighed, der ikke havde jvigtet Julu i de tunge og ffyfulde Dage, den havde oplevet. Forholdene Hjemme var ogjaa faadanne, at de opfordrede til glad Taf. I 18de Aarsberetning Hedder det bl. a.:
skin Sjel, lov Herren!" Til faabant Udraab føle vi 05 uvilfaarligt tilffyndede ved Vetragtningen af den ftore Miffundhed, Herren ogjaa i det tilbagelagte Aar har vift mod vort Selffab. Ude paa Misfionsmarfen er det Haab om videre Vel fignelfe, fom den førfte Daabshandling paa Heduinger fremfaldte, gaaet — vi tør vel fige — rigelig i Opfyldelfe, og paa jamme Tid iremvijer Aaret herhjemme tydelige Spor af fremabjfribende Deltagelje for den gode Sag, tildels uden Tvivl fom Frugt af Velfigneljen ude.
I det fidfte Aar har Herren lagt til vor Menighed i Afrika: Paa Entumeni 10 Sjele, paa Empangeni 3 og paa Umpumulo 7, ialt 20, hvortil fommer Førftegrøden fra 1858 Umatendhjwnge. 3 Sandhed! vi har Aarjag til at takke Herren! — en Aarjag lige ftor, om vi end allerede har maatte jande, at alt er iffe gjort med Indlemmelfen i Kirken, men at det gjælder om at blive ved Krifto, ligefom man er inbpødet i ham. Unovfutembas Hiftorie efter Hendes Daab vifer, hvilke fvage Plantelfer disje nyvmvendte af Hedningerne er, hvilfen Pleie af Misfionærerne og hvilken Forben af 08 Misfionsvenner de fræve. Audre af de døbte paa Umpumuto far af Ubdfigten til bedre timelig Fortjenefte audetfteds ladet fig bevæge til at forlade Stationen, hvilket jo hellerikte fan være behageligt for Misfionærerne, fom gjerne vilde fe dem bes fæjtede i Troen. Men vi bør itide vænne og til at betænke, at end iffe fra den glade Højttid i Misfionen er Sorgerne og Befymringerne ubdeiuftede, — vi fan ellers lettelig tage Forargelfe, hvor vi iffe burde Vi vil erindre, at han, fom begynder den gode Gjerning, vil ærlig og trofaft ogfaa fuldfomme den.
"34, min Sjell (ov Herren!" Han arbeider med. Med Ham ffal vi arbeide og igjennem alle Banffeligheder og over alle Hindringer; denne Sandhed har ftadfeftet fig ogfaa i det forløbne Aar, og navnlig paa Empangeni paa en iøinefaldende Maade. Thi paa en Tid faa mort, fom DOftebro neppe havde oplevet den før, idet den ondartede Lungejyge, der var udbrudt i Landet, en dødelig Farfot blandt Mennejfene, Krigsrygter og Myrderier fatte Folkets Sind i en mørk feberagtig Uro og drog dets Opmærkfomhed bort fra Guds Ord, juft paa denne Tid eller umiddelbart efter den — begynder Daabsundervisning paa Stationen! DØ, min Sjel, lov Herren! og glem iffe alle hans Velgjerninger! Og Han vil ogjaa herefter arbeide med — min Sjel, lov Herren!
Og i 19de:
Evangeliften Marfus flutter fit Evangelium med de Ord: «Den de gif ud og prædifede allevegne, og Herren atbeidede med og ftadfæltede Ordet ved medfølgende Tegn" (Mark. 16, 20). Talen er om Herrens Dijciple, der havde levet fammen med ham i Hans Kjøds Dage og nu, efterat han var faren til Himmels, ffulde forfynde hans Frelfe for Verden. De preedifede efter Herrens Befaling: ,Gaar bort i al Verden og prædifer Evangelium for al Stabuingen" (Mark. 16, 15), og han arbeidede med efter fit Løfte: Se, jeg er med Eder alle Dage indtil Verdens Ende" (Matth. 28, 20). Men dette Løfte gjaldt naturligvis ikke de tolv alene; det gjaldt Krifti Kirke overhovedet, hvilket ogjaa tydelig fees af Ordene: ,alle Dage indtil Verdens Ende". Apoftlerne døde, og andre Evangeliets Forfyndere fom i deres Sted: men Herren ved blev at arbeide med. Løftet gjaldt nemlig egentlig ikke Verjonerne, men deres Gjerning; hine fun, forfaavidt de øvede denne. Naar altjaa denne Gjerning oves, uanfeet paa hvilket Sted, til hvilfen Tid og af hvilte Perjoner — allevegne og til alle Tider, var det end i Verdens mørkefte Affrog og pan Verdens fidjte Dag — jaa arbeider Herren med. Han fan iffe lade fin befalede Gjerning, Evangeliets Prædiken, ffjøtte fig felv; da vilde han med det famme fornegte fig felv. Det gjælder da ogfaa vore Dages Misfionsgjerning, alfevegne, uden Undtagelje, hvor Den virfelia øves a: vor Forfyndeljen virkelig er en Prædifen af Evangeliet: at Her= ven arbeider med. Vi felv, Brødre! fan af Erfaring ftadfæjte det og faaledes for vor ringe Del bære Vidne om Herrens uomftiftelige Srofajthed, Magt og Naade. Herren har arbeidet med på fra den førfte Dag, vi begyndte at efterfomme hans Befaling at prædife Evangelium, — arbeidet med ogfaa i de Dage vg Aar, om hvilte vi fagde, -De behagede og iffe, og mange af os iffe troede, af han avbeidede med, fordi de iffe faa det. Visjelig, fan var efter Løfte med ogfaa da, og maatte være det, fordi det var hans Gjerning, der ogfaa da øvedes; og ni, Brødre! i de 3 fidfte Aar, da alle tydeligt har feet Herrens Haand i vor Misfton, juft nu feverer han felv Bevifet derfor. Hvad vi i de fidfte 3 Aar har højtet, er Frugten af hine Dages Arbeide. Men har hvert ærligt Misfionshjerte takket ham og prifet hans Navn, fom ret var, ogjaa i hine Dage, da vi troede uden at fe, hvormeget mere bor det ffe nu, da Herren i fin Benlighed tillige Har forundt 08 af fe! Falt 28 Hedningefjele har han værbiget 08 af optage i fit Maaderige hernede. Vi har mu den ftadige Glæde at tænte paa og taffe for, at der paa vore fre gamle Stationer befinde fig fmaa- Kriftenmenigheder af indfødte, — men rigtignof ogjaa Anfvaret ved, at Herren har overgivet dyretjøbte og ham dyrebare Gjele til vor forbedende Pleie.
Man vil fporge, hvorledes de dvbtes Vandel i Kriftendommen er. Vore Misfionærer fvare ærligt, at den viftnof tildels efterlader meget at ønffe, men at den i det Hele taget virkelig er friftjommelig og vet opmuntrende. De flefte er jo ganffe unge og man maa fnarere undres over, Hvorledes de, nys udrevne af Hedenftabet, men alligevel befindende fig midt i Hedenftabet, fan værge fig mod Frifteljerne til Frafald. At Faren her er ftor, indjees let, og den Omftændighed, at Forholdenes Natur ikke altid gjør bet muligt for Misfionærerne at beholde de unge friftne under fin fortfatte aandelige Pleie, formindjfer den ikke. Nien alt fom vi fomme til en fuldvig Tro paa den Forjættelfe, at han, jom begyndte den gode Gjerning i dem, ogjaa vil fuldføre den indtil Jeju Kriti Dag, vil og enhver tvivlagtig Ængftelighed for diske vore unge Soffende i Herren, fom ret er, forfvinde og give Plads for en Defto inbderligere og trofaftere Forbøn, der tror at faa det, den beder om, og derfor er fuldftændig rolig for de hære.
Foltet i det hele forholder fig fremdeles ubodfærdigt lige overfor Guds Ords Forfyndelje, en Ubodfærdighed, fom ved given Leilighed vift ikke vil undlade at aabenbare det Fiendifab, fom er egent for det naturlige Mennejfehjerte mod Aandens Væjen og Birken. Herpaa har vort Misfionsarbeide dernede i den fenere Tid iffe været uden Erempler.
Vi anfore dette, fordi Veretningen iffe vilde blive fuldftændig, om bet iffe mebtoges, og fordi vi ønffe at minde om, at det er med vor Misfion blandt Juluerne, fom i det hele med Guds Riges lUbdbredelje: den er Genepskornet fig, der har Geftemmeljen at vore, men følgelig fort maa være liden; den er Surdeigen lig, der har Geftemmelfen at gjennemiyre den øvrige Deig, men følgelig for det førfte maa finde fig i, at Masfen af Hedningedeigen ligger udenom den. Ja, har Bejtemmelfen! Bi udtale her den jamme Crfjendelfe fom den, hvormed vi begyndte nærværende Be retning, at der er en over denne vor Misfionsgjerning, der giver den fit Maal, Gjerningens egentlige Herre og Udøver, fom med Retningen og Maalet følgelig ogjaa giver den Evnen og Kraften til ufeilbarligen at naa Maalet. Det er lettere jagt end gjort, Brødre! at tro, at Misfionen har et Liv, fom ikke fan dø, har almægtige Kræfter i fig, der fikkre den Seiren over alle Hindringer og Bauffeligheder. Men det er jaa! og Misfionsvenners og Misfionærers Opgave er egentlig fun den at lære at tro dette, iffe er Deres, men Guds. I denne Erfjendelje beftaar deres Fuld: fommenhed, med den fan de møde Vanffelighederne, hvor ftore de maatte optaarne fig for Gjerningen. Brødre! vor Misfion har fine færegne Banffeligheder, og maajfe foreftaa der os haardere Vrøvelfer i Afrifa end nogenfinde før. Efter Paftor Schreuders fenefte Brev er der atter udbrudt Uvoligheder i Zululandet. Lader 03 bede Gud oplære og til fuldfomne Misfionsvenner, at iffe nogenfombelft Prøvelje fommer over og faaledes, at vi , forundre" 03 over den (1 Petr. 4, 12). Fra ,Forundring" til Forargelje er der iffe langt. Lader og bede Herren altid minde 08 om, at han er Gjerningens Udøver fom den rette Guds Apoftel, og at hvad han vil have frem, fan ingen forholde. Det er fra denne Erfjendelfe, at ogjaa af ægte Lovprisning og Taffigelje i Misfionen udfpringer. Denne ffulde uafladelig ovpvælde af vore Hjerter, iffe blot i gode Dage fom dem, vi i det forløbne Treaar har nydt, men beftandig. Men ffal vi altfaa ogjaa i Dage, om bvilfe vi maa fige, de behage og ei, opløfte vore Hjerter til Gud i Lov og Taf, — Venner, Brødre! hvormeget mere i diske Vederfvægeljens Tider. D, prijer Herren med 0s, Brødre! og taffer ham for alle hans Belgjerninger!
Ogjaa de følgende Aar var Udviklingen meget glædelig. Hvert Aar funde berette om Juluers Indlemmelfe i Menigheden og Gjerningens ftadige Fremgang paa Misfionsmarken. De ftigende Krav paa Arbeidere blev ogjaa lidt efter lidt afhjulpne, idet førft Wettergreen, Kjelland og Kyllingftad retfte ud til Zulu, og dernæft efter Afflutningen af Kurjusjet paa Misfionsjfolen i 1864 iffe mindre end otte Misfionærer funde udjendes. Denne temmelig ftærte Forøgelje af Kræfterne havde tilfølge, at man begyndte at tænfe paa at bejætte en Misfionsmart til foruden den, Selffabet allerede havde optaget, og Madagaskar begynder at blive et Hert Navn for de norjfe Misfionsvenner. I Hjemmet var Forholdene meget opmuntrende; ,Misfionsfandjen var i glædelig Tilvært jaa godt fom i alle Dele af Landet." Selifabets hurtigt ftigende Indtægter blandt andet aflægger talende Vidnesbyrd derom. De beløb fig i 1858 til 18608 Kr, i 1861 til 37944 Kv. og i 1864 til 67900 Kr. Et Vidnesbyrd om Misfionsvennernes Offervillighed, der vakte ftor og almindelig Glæde Landet rundt, var ogjaa det nye Misfionsftib, det Here Gliefer, der i hot Grad har været Gjenftand for Hjemmets nteresje. Ved Siden af diske je Gider var ber nu ogfan mørke; navnlig omtalte altid Beretningerne fra Misfionsmarfen den haardnaffede Modftand, fom Hulu folfet i det hele og ftore vifte mod Guds Ord. Det er Gjen= fyden af disje forkjellige Foreteeljer, vi finde i Aarsberetningerne for 1864 og 1865.
I Aarsberetningen for 1864 heder det:
det vi herved i Jeju Navn ffride til at afgive Beretning om vor Misfions Stilling og Selffabets Virkjomhed i det henrundne Treaar, hilje vi Eder med de bekjendte Ord, hvormed Apoftelen Paulus tilraaber de fkriftne i Filippi: ,Glæber Eder i Herren altid; atter figer jeg: Glæder Eder!" Bore Hjerter er opfyldte af Glæde over den ftore Miffundhed, Herren bevifer vort Selffab, og vi vil, at Å ffal dele den med 08. Gelffabets ringe Gjerning har jo altid ved Guds Naade været fremadfridende, men aldrig fom i de fidfte tre Aar. Misfionsfandjen jynes ret at ville vaagne med Kraft, Indtægterne har givet et betydeligt Overffud, Selffabets Indretninger trives, dets Foretagender lyffes, Misfionærer er udjendte og færdige til UD-fendelje, Stationer anlægges, og Sjele vindes for Herren. Ja lovet være hans Navn, det er faare prifeligt; Han gjør vel imod os, derfor vil vi takke ham.
Sa lader og glæde 08, Brødre, og taffe Gud, fom gjør ftore Ting imod 08; takke ham for Frugten ude, takke ham for VBelfignefjen Hjemme. Vor Misfion bærer det beftemte Segl: Herren er. med. Lovet være hans hellige Navn! Han vil lade fin Salighed fjendes blandt alle Hedninger.
Og for 1865:
"Maar vi gjøre bet gøde, da lader og iffe blive trætte, thi vi ffal og højte i fin Tid, derfom vi ikke forfage" Med denne Apoftelens Formaning vil vi, idet vi fremlægge denne vort Selffabs 23de Aarsberetning, paaminde førft og fremft og jelv og bdernæft alle Deltagere i Gjerningen, alle de dyrebare Brødre og Seftre fjern og nær, fom for Herrens Skyld arbeide med og til det famme Maal. Og der er i disfe Apoftelens Ord tre Ting, vi ifær vil fremhæve. Det førfte er dette, at naar vi fro af turde anvende det guddommelige Ord, vi ftillede i Spidjen, paa vor Gjerning, faa er det, fordi vi er visfe paa vor Vevettigelje til at falde denne vor Gjerning, Hedningemisfionens Gjerning, en god Gjerning, vel ikke god i den Forftand, at det, vi udrette med vore ringe Kræfter, fulde have meget Værd, heller iffe god i den Betydning, at den kulde give og Krav paa nogen jærlig Løn af Herren; thi vi ved, at den hører med til det befalede, til den Skyldighed, hvis Forpligtelje vi dog aldrig fan opfylde i Hele dens Udftræfning. Men vi kalde bog Gjerningen god, fordi den kræves af og fremgaar af Lydighed mod Guds Ord, vi falde den god, fordi den, naar den gjøres med Troffab, bærer Lydighedens Velfignelfe i fig, vi falde den god; forbi han, den ene gode, felo er Gjerningens Herre og igjennem den aabenbarer fin Kjærligheds Dybheder mod Hedningerne og mod og. Ja jandelig, Gjerningen er god; det fal ikke lyttes nogen, han føre nof faa tløgtig Tale, at overbevife og om det mobfatte. Men det andet Punft, vi vil fremhæve, er dette: Skal Gjer= ningen blive god for og, ftal den funne være noget andet end en Aabenbarelje af vor ftore Skrøbelighed og Ubuelighed til at være Herrens Tjenere, fal den paa hin Dag kunne befreefte, at vi ftod i det freljende Livsjamfund med ham, fom er Menighedens Hoved og Herre, da maa vi efter Upoftelens Formaning ikke blive trætte, iffe forjage under Gjerningen, men ogjaa med Henfyn til den fom den gode Sæd paa Herrens Ager bære Frugt i Taal modighed; thi det er fun dem, fom er udholdende i Løbet, jom vinde Klenvdiet, det er fun de trofajte Stridsmænd, Seierskronen venter. Og endelig vil vi fremhæve den Haabets Beftyrkelje, fom Apojtelens Ord indeholde; han figer, figer det ogfaa til vs: "Bi ffal højte i fin Tid". Ja Højtens Tid udebliver iffe. Hoftens Tid er den Herres Jeju Krifti ftore Aabenbareljes Dag, paa den Dag ffal vi høfte den fulde Velfignelje af vor Gjerning.
mange fra Øften og fra Veften, fom den drog til hans Mige ved det Frelfens Vidnesbyrd, den frembar for dem. Lader og derfor fomme Høftens Dag thu og gjøre og de Venner, fom ved den Anbefaling, de give og, Han forbjælpe os til Pladjen i de evige Boliger. Men der er endnu en nærmere Høftens Tid, Herren fader heller ikke fine Tjeneres Gjerning være uden Frugt i denne Verden. Der er en Hoft ogfaa i Timeligheden for Misfionens Gjerning, en deilig Hoftens Tid, naar Hedningehjerterne opgive fin Modftand mod Sandheden og lægge fin Roft til Menighedens Lovjang, faa at Sangen, fom fynges Herren, bliver fom ny. Dette er Menighedsbrudens rige, glædelige Højt, at hendes Herre bliver prifet, hendes Brudgom bliver æret, og visfelig, ogfaa denne Hoft kommer, naar vi tro. Derfor, efterdi vi har faadanne For jætteljer, I elftelige, fader og [obe med Taalmodighed i den og forejatte Kamp, idet vi fe hen til vor Tros Begynder og Fuld fommer, Jejum Kriftum; lader 08, idet vi for hans Skyld gjøre det gode, iffe blive trætte, thi vi ffal og højte i fin Tid, derfom vi iffe forfage.
Jbet vi vende og til vor Misfionsmart, vil vi førft omtale Misfionsffibet Gliefer, der jo nu af Herren er givet og fom et Dyrebart Forbindelfesled mellem os og vore Brødre derude. Det anfom til Vort Elifabeth den 12te Juni, afgik derfra til Port Natal den Ste Juli og anfrede paa DUrbans Rhed den 15de Juli. Hvor glædelig og underlig bevæget har ikke denne Stund været faavel for bem, der var uddragne med Skibet og nu ftod ved den fange Reifes Maal og for forfte Gang betraadte den fremmede Verdensdels Jordbund, Hvor den alvorsfulde Gjerning i Herrens Tjenefte venter dem, jom for dem, der modtog de nye længjfelsiuldt ventede Brødre til Medhjælp i Gjerningen. Hvor megen Glæde har bog ikke Herren allerede hernede beredt for dem, fom elffe ham.
Baa vor Misfionsmart arbeides fremdeles paa det Herrens Hus, fom bygges af levende Stene og iffe gjøres med Hænder. Gaar end Arbeidet her ikke faa hurtigt, det gaar dog fremad, og i denne Bygning for Evigheden har felv de enkelte Stene, de enfelte Sjele, fom lægges til Menigheden, fin ftore Betydning.
følge de Beretninger, vi Hidtil har modtaget, fiden forrige Aarsberetning affattedeg, vides med Vished 6 at være blevne døbte. Hvad dem angaar, fom endnu ,er udenfor", de Hedninger, fom enbuu vandre deres egne Veie, ffjont Guds Ord (yder til dem, lyde Beretningerne fom før; der er Dragelfer og der er Modftand, Grund til glædeligt Haab og Grund til Sorg og ganjfe vift ikke mindft af det fidfte. Hindringerne er de gamle, den Overtro, jom er Hedningelivets Straf og anklagende Samvittighed, den Kjødets Sands, fom er Fiendffab imod Gud og ikke vil være Guds Lov underdanig felv, hvor Fordringens Uafvifelighed erkjendes. Modftanden beftaar i den aandelige Sløvhed, fom er det dyriffe Naturlivs Ledjager, og den fremtræder ffjont fjeldnere i den bevidfte Modftand, fom griber til Løgnen og taler mod fin egen Samvittighed. Ja fandelig, der høres meget førgeligt om det Folk, mellem bviffet Gud Har fat os til Arbeidere, og førgeligere enduu maa det være fom dagligt Øienvidne at fe deres Forvildelfe, og dog figer Kielland: ,Saa utroligt, fom det mu jynes, at dette Folk endog om en lang Tid vil omvende fig, faa ved vi dog, at det faa langt fra at være en Umulighed meget vel fan ffe endog i en nær Fremtid, og maaffe har Ordet allerede gjort et meget dybere Indtryk paa Folkets Hjerter, end vi fortiynede formaa at je, og ujandlynligt er det iffe, at det, fom meft holder mange til: bage, iffe er Mangel paa Sandhedens Ertjendelje, men Menneffe= frygt. Saalidet mit paa Kjendsgjerninger grundede Haab er ligeoverfor den ftore Mængde, faa har jeg dog adjfilligt Haab med Henfyn til nogle af vore Folk." Vi ffylde at bevare Haabet, faalænge vore Misfionærer ikke har opgivet det. Herren har anvift og vor Blads i Vingaarben, fader og da arbeide og iffe gaa ivette med Stabningens Herre; og vi ffal arbeide ikke uden Saab, men med den Forvisning, fom Troen giver, med den Taal= mobdighed, hvormed Kjærligheden fmykfer fig. Bi ffal fomme ihu, at Misfionens Gjerning er en aandelig Gjerning og underfaftet det aandelige Livs Lov. Men dette er den aandelige Gjer= nings Vilfaar, at Sædens Tid er længere end Hojtens, at Seden faftes i Agerfuren og er jom begravet og fommer fun tilfyne i ivæde Spirer, hvor menneffelige Dine overhovedet je den, og Gædemanden fan ikke forftaa det uden ved Troens Hjælp, at her Fal funne blive nogen Højt. Men Herrens Tid fommer, og da fer det, fom er underligt for vore Dine; da fees det, at Sandheden dog gjorde fin Gjerning ffjult, men fiffert; paa den Dag, da Menneffene mindft vente det, ftyrter Lognens Bygning Jammen fom et Hus, hvis Grundvold reves bort af ujynlige Hænder, fom et Taarn, der rammedes af Himmelens Lyn. Var det ikke altid faa, Guds Rige git frem paa Jorden, er det ikke faaledes, det ffal gaa til paa hin Dag, naar Verdens Niger fynke fammen og Guds Kirke bliver ftacende paa den evige KMlippe? Skal vi da ikke funne være taalmobdige, vi fom arbeide med dette Haab, fom vi ved ikfe bliver bejfjæmmet? Skal vi vel ligne Verden i dens urolige, rafiløje Haftværk? Ja vel hafter det, thi Verden ffynder fig og arbeider trindt om paa Jorden paa fit Riges Befæftning, og Guds Menighed maa følge den Skridt for Skridt og drage aft til fig, fom vil fade fig drage, for at den fan være beredt og ftaa flagfærdig, naar de ftore Kampe ffal begynde paa Jorden, og fordi Det hafter i denne Forftand, arbeide de jaa travlt, de byggende Hænder, at de fan være færdige til at føre Sverdet pan Stridens Dag, men faafandt der arbeides med Troffab, vil og Arbeidet være færdigt paa hin Dag, og det ffal findes, at den Dag, fom Herren gav til Arbeidet, itfe var for fort; derfor fige vi i en anden Forftand, det hafter ikke; det hafter med at vife Lydigheden og Troftaben; thi Herren er nær, men det hafter ikke med at udrette det, fom er meget for Verdens Dine; thi Gjerningen er Herrens, han kræver iffe mere af fine Tjenere, end i Forhold til, Hvad Han gav dem at forrente, Gjerningen er Evig= hedens, vor Udfigt lukkes ikke af Dødsrigets Porte, vort Haab er itfe begrændjet af Verdens lille Stund. Derfor arbeide vi utrættelig, men rolig, haabende, men taalmodig, bedende og raabende til Herren, men jættende alt i hans Haand; Tiden og Timen, den fom er beftemt for Tidens og den, fom er beftemt for Evighedens Seier, den ved han, men vi forvente hans Komme.
Vi Har fagt, hvad vi har at fige om vor Kirkes Gjerning mellem Sulufolfet; men der er et andet Navn, hvis Lyd begynder at bevæge Misfionsvennernes Hjerter. Navnet er Madagaskar. Vi fan iffe flutte denne vor Beretning uden at omtale de For-Gaabninger, jom knytte fig til dette Navn. Det vil allerede af Misfionstidenden være befjendt, at vor Misfions ældite, trofafte Arbeider, Paftor Schreuder, i denne Sommer har foretaget en Reife for at underjøge Udfigterne for en Misfion der, en Reife, paa bvilfen han itfe fom længere end til Mauritius, fordi ham der fandt alle nødvendige Oplysninger, Oplysninger, fom var faa lovende, at Der, fom det vil fees af hans Breve, opftod et levende Onffe Hos ham om ftray at funne have begyndt Gjerningen der. Da Hovedbejtyrelfen modtog bdisje Veretninger, vilde ogjaa den helft funne have fendt ham den Bemyndigelje, han favnede, trax, men i en for vort Gelffab faa vigtig Sag vilde den nødig handle uden at indhente Kredsbeftyrelfernes Betænkning, og den udjatte derfor Sagens Afgjørelje, indtil denne var indhentet; paa den Maade troede den at paadrage fig det mindfte Anfvar; ligeoverfor DOpfættelfens Farer følte den fig betrygget ved at vide, at Sagen faa i Herrens Haand. Der er nu indløbet jamtyffende Svar fra jaa mange Kredsbeftyreljer, at Sagen fan betragtes fom afgjort, og jamtidig med, at denne Aarsberetning underffrives, udfærdiges Sfrivefje til Paftor Schreuder med Fuldmagt til at forberede Gjerniugens Vegyndelfe paa Madagaskar, dog fun efter en Maale jtof, fom iffe ffader Fulumisfionens Jnteresjer. Herren velfigne Gjerningens Begyndelje der og hjælpe 03 til ogiaa at gjøre den til hans re.
Saaledes ftaa vi, dyrebare Brødre og Søftre i Herren, ved et betydningsfuldt Punkt i vor Misfions Hiftorie, og vi blive her var faa meget af det, jom Verden falder et Tilfælde, men hvori Troen gjenfiuder Guds Riges evige Orden. En ny Misfionsmarf aabnes for os paa en Tid, da vore Misfionskræfter er for= boblede baade med Henfyn til vore Udfendinges Antal, og, vi fan i Forhold til en Tid, fom ikke ligger langt tilbage, ogjaa fige, med Henjyn til de materielle Kræfter, hvormed vort Selffab arbeider. Et Skib har vi juft faaet af Herren, fom fan være det rette Sendebud mellem de forffjellige Steder i Verden, hvor Gjer= ningen ffal gjøres, vor Misfions tidligere Hiftorie foreligger juft nu i en famlet Overfigt, fe alt dette vidner jo om, at der fore: jtaar vor Gjerning en uy Tid, at Herren har noget fore, hvormed han vil glæde vore Hjerter. Maatte ogfaa vi ret forftaa Tidens Tegn og dens Krav til og. Af den, hvem meget gaves, ffal fræves meget, lader og fomme det iu, og give Herren det, han fynes at fræve af og, ffjønt vi vel ved, at han felv er den givende. Maatte de nu blive tro i Gjerningen, de, fom til denne Stund elifede den, maatte de uu fomme og fe, hvorledes det gaar til i Herrens Hus, de, fom før iffe vilde fomme, og fomme ind i Sujet og tage Del i Hujets Gjerning, at de funde blive del agtige i dets gode Ting. Ja nu give Gud, at Hænderne maatte være aabne til at give Herren, hvad der dog er hans egen Gien= 'om, maatte nu Hjerterne være aabne for hans Helligaand og fade fig rettelig undervije i at bede: Tilfomme dit Rige. Med dette Suk til Herren, med denne Formaning til de Here Misfionsvenner vil vi flutte denne vor Beretning, idet vi tilonife alle vore Brødre og Søjtre Guds naadige Velfiqnelje til denne, og hans Velfignelje til af den Gjerning, fom gjøres i den Herres Jefu Navn, fom har det famme Maal fom vor: Herrens Wre og hans Navns Forherligelie.
Fra 1866 fil 1873.
Aaret 1866 er et meget vigtigt Aar i vor Misfions Hiftorie. Hjemmets Misfionsmenighed glædedes ved Sreuders VBejøg, og ved hans Indvielje til Biftop, og en ny og lovende Misfionsmarf blev befat: Paftor Engh og Medhjælper N. Niljen reifte efter at Have opholdt fig er Aar i Fulu over til Madagaskar. De fulgtes Aaret efter af Borgen. Jeg ffal uden nogen Bemærkninger anføre en Del Udtalelfer fra Aarsberetningerne fra 1866 til 1868, der give 08 et temmelig fyldigt Udtryk for den Stemning, der raadede Hos dem, der ftod Gjerningen nærmeft. Begyndelfesordene af Aarsberetningen for 1866 lyde jaaledes:
,D8 dette Riges Evangelium jfal prædikes i den iganjfe Verden til et Vidnesbyrd for alle Folk, og du ffal Enden fomme", Matth. 24, 14. — En oplyjende Profeti og en paamindende Formaning er i dette Ord givet Menigheden af dens Hoved og Herre. — Saa vandrer da iffe Herrens Menighed fom paa det uvisje i Udlendighedens Boliger. Der er et Maal for denne Vandring, fom ikke forfeiles, der er en Sabbatshvile tilbage for Guds Folk, thi Enden jfal komme. Og han, fom regjerer fin troende Menighed og keder dens Vanbring, men fom og regjerer den Verden, igjennem Hoilfen Menig heden vandrer, og ftyrer den faaledes, at vgjaa den maa tjene hans Riges Udvikling, Hans Menigheds Fuldendelje, han forbereder Enden igjennem alt, hvad der fer i Verden, han lader alle de Kræfter, fom røre fig i den, tjene dette Formaal, at Hans RigesEvangelium bliver prædifet i den ganjfe Verden til et Vidnesbyrd for alle Folk, thi naar dette er feet, da ffal Enden fomme. Guds Riges Udbredelfe paa Jorden, Fortyndeljen af dette Riges Evangelium til et Vidnesbyrd for alle Folk, dette er altfaa Verdensudviklingens Formaal, dette er Verdenshiftoriens væjentlige Indhold. I Jordens Slegters Hijtorie ftaar Golgathas Kors fom det uvmtviftelige Midtpunkt, Vidnesbyrdet om den kforsfæftede beherffer den indtil Dagenes Ende, og naar Vidnesbyrdet om den forsfeftede har naaet alle Jordens Folk, da tommer Enden, Enden paa Slegtens Hiftorie, Enden paa Timelighedens Strid og Smerter, da kommer Evighedens klare ftraalende, uomffiftelige Dag. Saa lyder Herrens ufvigelige Ord; men den Menighed, fom tror fin Herres Ord, eter i dette Ord Forklaringen af alle Slegters Sfjæbver, Udtydningen af alle Ti ders Tegn, den har det løfende Ord for alle Hiftoriens Gaader, den fjender det fidfte Maal for al mennejfelig Stræben; veiledet af Vrofetiens Lys ved den: det ffer altjammen, for at Guds Riges Evangelium jal finde Vei til Folkene, det ffer aftjammen, for at Enden jfal komme.
Men Profetien indeholder tillige en Formaning, en Kaamindeije til Menigheden om at gjøre den Guds Riges Gjerning, fom juft den er faldet til at gjøre. Menigheden er ikke en ørfestøs Tilffuer ved Guds Tankers Fuldbyrdelfe i Verden, Menigheden bejvarer ikke det profetiffe Ords Forjættelje med bet ligegyldige eller tvivlende Nikodemusfpørgsmaal: Hvorledes ffal dette ffe? Thi i Profetiens Forjættelje jer den et Bud til fig jelv, ved den felv er det, at dens Opfyldelfe ffal fomme; thi felvfit ben af fin Herre det Hverv, at være hans Vidne i WVerden. Bæreren af hans Riges Evangelium, af Freljens glade Budifab til Jordens Folk. Den har modtaget Befalingen dertil i faa mangt et Herrens Ord, den modtog Vefalingen dertil i det fidfte Ord, fom lød fra hans Læber for hans Bortgang til Faderen. Hvorledes Fulde den kunne glemme det? Den ved jo, at den fimmelfarne Herre dog altid er nærværende hos den og fer, hvorledes den fuldbyrder Vefalingen; den ved jo, at den bortgangne Herre fommer tilbage og fræver fine Tjenere til Regnifab. Hvor= fedes (fulde den funne glemme det? Har iffe Herren jagt: Naar min Befaling er opfyldt, da [fal Enden fomme. Men Endens Komme er jo Herrens Komme, og Menigheden ftunder jo efter Modet med fin Herre, Bruden fænges jo efter fin VBrudgom. Sa, det er til fin Herres Modtagelie, Menigheden bereder fig, naar den udfender Evangeliets Vidner til Jordens Ender, det er vor Herres Jefu Krijti ftore Aabenbarelfesdag, den i Misfionens Gjerning arbeider imøde; Menigheden maa misfionere, jaajandt pen itfe har fluppet dette Haab, denne Længjel af fit Hjerte, og bens Iver i Gjerningen maa blive defto ftørre, jo mere fraftigt pg levende dette fængfelsfulde Haab rører fig hos ben.  Misfionens Gjerning er Lydighedens Gjerning; thi Herren har befalet den; men den er den giade, den villige Lydigheds Gjerning; thi den er Haabets Gjerning, den er Længjelens Gjerning, den er Udtryffet for det Suk, fom lydeligt og i Løndom er frem= baaret af alle Kirkens Slegter: ,Kom fnart, Herre Jeju".
Slutningsordene lyde fom følger:
Venner, dyrebare Brødre og Søftre i Herren, hvad der kræves af 08, er den alvorligere Trojfab, den inderligere Sammenilutning, den ftørre Villighed til Arbeidet i Herrens Tjenefte, fremfor alt den ftørre Troffab i Bønnens Arbeide, jaa at Aandens Naade ftrømme fan udgyde fig over dem, fom paa vore Vegne vidne blandt Hedningerne, faa at Hedningehjerter fan oplades og blive Boliger for den Herre Kriftus. Herren lade det af fin BarmhHjertighed ffe. Amen i Jefu Navn.
Aarsberetningen for 1867 begynder jaaledes:
Det er med inderlig Glæde og Tak til Barmbjertighedens Gud, vi ffride til at meddele Eder Beretning om Misfivnens Stilling og vort Seljfabs Virkjomhed i det henvundne Treaar, Vi har megen Herrens Velfignelfe at pege paa, vi har megen uforffyldt Herrens Naade at vidne om. Vi føle altfor godt, at vor Taf er fvag og fattig i Sammenligning med al den Miffund= hed, fom Herren hav gjort imod vs; vi trænge derfor til Eders Hjælp i dette Stykke, og derfor Hilfe vi Eder med Salmiftens Ord: , Tatler Herren, thi han er god, thi hans Miffund-Hed er evinbelig."
Den flutter fom følger:
Vor Misfionsgjernings Udvikling ffrider nu fremad med en hHaftig Vert, men dermed vore og dens Fornpdenheder efter en haftig Maaleftof. En ny Misfion er netop paabegyndt, fom vil fræve iffe ubetydelige Ofre: Om et Par Aar ftaar et nyt Kuld af Arbeidere færdigt til at drage ud i Herrens Hoft. Det er altjammen Gaver af Herren, for hvilke vi af Hjertet ffal bringe bam vor Taf. Gud hjælpe og da til af bringe ham vor Taf faaledes, at det fan forftaaes, vi fætte Pris paa Herrens Gaver. Gud hjælpe 0s, at det aldrig maatte figes om vort Folks Menighed med Henfyn til Miskionen, at det har forladt fin førfte Kjærlighed. Maatte denne Kjærlighed ret fomme tilfyne, naar de ftore Fordringer begynde at ftilles til den. Han, hvis Kjærlighed har givet vor Kirke Naade til at gjøre den dyrebare, hellige Gjerning faa længe, fom den nu har været gjort, han, fom faa tidt befeglede Gjerningen fom fin Gjerning ved fin vienfynlige Velfignelfe, han, fom jandelig har gjort imod og langt over, hvad vi fan bede um og forftaa, Han bevare fin Menighed i Troens Lydighed, i Haabets Glæde, i Kjærlighedens Trofafthed, han forherlige fit eget ftore Navn mellem Hedningerne og mellem 03, — af fin ftore Barmbjertighed, for Jeju Krifti Skyld! Amen!
1 3 Beretningen for 1868 fæje vi:
Sad din Gjerning fees for dine Tjenere og din Herlighed over deres Børn. Og Herrens, vor Guds, Liflighed være over 03, og befæjt du vore Hænders Gjerning Hos o8; ja befæjt vore Hænders Gjerning! —Saaledes fuffer og beder den Guds Mand, Mofes, i den IOde Salme; Han ffuer her tilbage paa ,Blagens Dage", paa , Ulyk fens Aar". Han og det Folk, til hvis Leder Herren havde fat ham, var blevne hjemføgte af den Herrens ,Grumhed", den ,Bredens Styrke", hvorved Gud havde aabenbaret fig fom den Gud, Der frævede at frygtes. Al den Vemod, fom under det trængfelsfulde Liv i den forfærdelige Ørten, under den møiefulde og utafnemmelige Gjerning mellem Jsraels Folk havde jamlet fig i Mofes's Hjerte, har i denne Salme faaet et gribende Udtryk, et Udtryk, fom den Dag idag faa levende tolker det joage, forfrænfelige Mennejfelivs vemobige Smerte. I denne dybt nedbøiede Stemning er det, han paa fine egne og paa Israels Vegne tager fin Tilflugt til den famme Gud, jom har nedbøiet baade ham og Folket, og i Salmens Slutning beder om, at Herren vil dende om", angre fin Grumhed og glæde Israel med fin Miffundhed. Lad din Gjerning fees for dine Tjenere og din Herlighed over deres Børn. Og Herrens, vor Guds, Liflighed være over og, og befæjt du vore Hænders Gjerning, ja befæjt vore Hænders Gjerning!"
Hvis det ftørre i Guds Rige tor fammenlignes med det mindre, maa vi fige, at det er under Villaar, temmelig forffjellige fra de ovenfor ffildrede, at vi har ftillet hine den 90de Salmes GSlutningsord i Spidjen for denne vort Seljfabs 26de Aarsberetning. Vort Misfionsfeljfab har jo ved Guds uforjfyldte Maade iffe Plagens men Glædens Dage, iffe Ulyffens men Belfignelfens Har at fe tilbage paa. Det er ikke fin Vrede og Grumbed, men fin ,Herlighed", fin ,Liflighed", Herren har aabenbaret for vs. Med hvilken Miffundhed, med hvilfen Faderfjærlighed har han iffe ,befæjtet vore Hænders Gjerning", ladet ,jin Gjerning fees" iblandt os. Bi fan takke og prife Herren faaledes for mange af de Aar, hvori vort Selffab har gjort fin Gjerning; vi fan taffe og prife ham faaledes ogjaa for det fidft henvundne. Ogfaa i dette har Herren ,mættet 03 med Mijfundhed" og givet 03 gode og fuldkomne Gaver. Lovet og takket være hans Navn evindelig.
Men det Menneffehjerte, jom endnu ftrider Timelighedens Strid i den fyndige, forfreentelige Verden, fan aldrig flippe Sukket, maa iffe mindjt i Velfignefjens Dage blive ved at bede og kage fin Nød for Herren. Menneffehjertet bærer jo altid paa den Nod, hvorover der maa fukkes og klages.
Jørgenjen: Vidnesbyrd. 7 fande Venner blandt vort Folks Menighed visfelig iffe lade Medgangens Dage blive en Friftelje for dem til at glemme den flittige Bon til ham, fom alene fan ,,befæfte Gjerningen" og forvandle vore Hænders frøbelige Gjerning faaledes, at den bliver hans gode, fuldkomne Gjerning. — I vor Stilling fom Seljfabets Veftyrelje har ogfaa vi faaledes af ftride med Syndens Smerter og mobtage under vort Arbeide faa ofte Skrøbelighedens og Forfrænkelighedens Mindelfer, at ogfaa vi ret levende fornemme Nødvendig heden af at tage vor Tilflugt til Herren og bede ham om, at han vil ,befæfte vore Hænders Gjerning". Jujt de rige Velfignelfer, fom Herren paa faa mange Maader lader følge den Gjerning, vi tjene, lade 08 jaa meget mere føle det Husholderanfvar, fom paabviler og, og Herrens Barmbjertighed førger jo ogjaa for ved forffjellige Slags Proveljer at ffjærpe vor Folelje af bette Anfvar, faa af vi mangen Gang i hjertelig Frygt og Bæven famles til vore Raadjlagninger og fatte vore Beflutninger, Jhufommende, hvad den Guds Mand, Mojes, har jagt, at , Herren fætter vore Misajerninger for fig, vor ffjulte Synd for fit Anfigts Lys", ftræbe vi efter at fjende Herren, fom Frygten for ham udfræver" og bede altid om at blive bevarede fra at bygge paa den lagte Grundvold, Jejus Kriftus, det Træ, Hø og Etraa, fom iffe bliver beftagende paa den Dag, der ffal aaben= bares i IN.
I dyrebare Brødre og Søftre i Herren, med hvem vi jan gjerne vilde være forenede i den famme Tro, det famme Haab, den famme Kjærlighed, I, fom har (abet Eder falde af Herrens Naade til at deltage i den dyrebare, hellige Misfionsgjerning, Heder I om det famme for og og med 03. Qader vs alle fjende den vor Fattigdom, fom gjør det fornødent at bede og raabe til Herren, lader og alle fukte til Herren med den Guds Mand Mojes: Lad din Gjerning fees for dine Tjenere og din Herlighed over deres Børn. Og Herrens vor Guds Liflighed være over 08, og befæft du vore Hænders Gjerning, ja befæjt vore Hænders Gjerning!" Amen.
I 1869—70 udjendtes ikke mindre end 10 nye Misfionærer. Inderlig Glæde over Arbeidets raffe Udvikling tilligemed tillidsfuld Fortrøftning til Herren om, at han, fom havde ffjentet de aandelige Kræfter til Gjerningens Fremme, ogfaa vilde fende de fornødne Midler — begge Dele fomme tilorde i Beftyrelfens Udtalelfer i Aarsberetningen for 1869, hvor vi læfe følgende:
Bærer iffe (untne i Eders Iver, værer brændende i Aanden, tjener Herren." kom. 12, 11. — Naar vi har valgt at ftille juft dette Ord af Apoftelen Paulus i Spidjen for vor Aarsberetning fom det Gudsord, der ffal famle dens fpredte Enfeltheder og fafte fit forklarende Lys over dens forifjelligartede Indhold, da er det feet, fordi juft dette Ords Formaning i det Aar, fom vi nu fe tilbage paa, faa ofte har paatrængt fig os under den Tjenefte i den hellige Misfionsgjerning, fom vi Har at varetage. Det falder og faa naturligt at henvende denne Formaning til alle dem, fom Deltage med og i Gjerningen, fordi det er juft denne Formaning, hvormed Herrens Aand i det fvundne Aar ad faa mange Veie har paamindet og: ,Værer ikke lunkne i Eders Iver, værer brændende i Anden, tjener Herren".
De efterfølgende Blades Skildringer vil nærmere paavife de Erfaringer, hvorigjennem vi har troet at modtage denne Aandens alvorlige og indtrængende Paamindelje. Vi fan iffe i dette Forord gjøre udførligere Mede for dem allerede af den Grund, at det iffe er nogen entelt Erfaring, iffe denne eller hin mere færffilt fremtrædende Side af vor Misfions Forhold, fom for og har indeholdt faadan Formaning og Paamindelfe. Den er traadt os imøde i alt, Hvad vi Har oplevet, i alt, hvad vi Her har at mebbele, i det glædelige og i det mindre glædelige, i de opfyldte Forhaabninger og i de ffuffede Forventninger, igjennem de betydningsfulde Fremffridt, fom vor Misfion juft i det fidfte Aar Har gjort, og tgjennem de hindrende Stranfer, fom det ogjaa har be= haget Herren at lade den møde. Jgjennem 03 fomme Budjfaberne fra de fjerne Misfionsmarfer til den Menighed i Hjemmet, hvis arbeidende og forbedende Kjærlighed bærer Gjerningen, jom gjøres derude, ved vor Formidling fender Hjemmets Menighed fom Menighed fin Hilfen til de Brødre, jom derude varetage dens Vidnefald, men Budffabet derudefra og Hilfenen herhjemmefra mødtes altid i dette AÅandens endrægtige Vidnesbyrd:
Ie ren". Hvad andet ffulde da vi have at vidne for Brødrene derude og for Brødrene herhjemme end juft dette famme, denne Guds Aands bhjertelige Formaning til at vife Troffab og Udhol= denhed i Tjeneften? Bi har modtaget Formaningen førit og fremit fom en Formaning til os felv, og vi vil beftræbe og for at adlyde den, om end i Kjødets Skrøbelighed, faa dog med Aandens Bil lighed. Kommer J, dyrebare Brødre og Søftre fjernt og nær, vor Skrøbelighed til Hjælp, ftyrker og med Evers Tro, opvarmer 03 ved Eders Kjærlighed, bærer ogå frem for Herren i Eders Forbønner, tjener Herren, faa at vi, Eders Tjenere og Medtjenere, fan gjøre vor Gjerning imellem Eder med Frimodighedens Glebe.
Bærer iffe lunfne i Eders Jver, værer brændende i Aanden, tjener Herren". O! er det ikke en ftor Herrens Naade, at vi med fuld Forvisning fan udjende dette Ord til vort Folks Menigheder, forvisjede om, at Herren kræver deres Tjenefte til fit Navns Forherligelje paa Jorden, forvisjede om, at ogjan vor lille frøbelige Misftonsgjerning er en ret Misfionsgjerning, en Gud velbehagelig Menighedslivets Frugt, jom forlyfter hans Faderhjerte, fom det glæder hans hellige Engle at je udviklet i altid rigere Maal. Høre vi ikke igjennem Formaningens Fordring paany gjentaget denne velfignende Forjættelje, Misfionens ftore Forjættelje: ,Se, jeg er med Eder alle Dage!" Naar det maa figes, naar det fan figes til Herrens Menighed: Tjener Herren! tjener ham med Eders Hjerters Kjærlighed, tjener ham med Eders timelige Gods, tjener ham med flittige Hævder, værer iffe lunfne i Eders Iver, værer brændende i anden! Se, Hedningeverdenend Døre er vidt opladte, fe de mange Arbeidere, fom Herrens udbrivende Kald i denne Tid ved at finde, forhindrer ikke Herrens Gjerning, holder iffe I tilbage, hvad Herren har behov, — er bet da ikke Herren, fom her figer: Se, jeg er med Eder, vil I være med mig? Simon Jonas Søn, elffer du mig? Se mine ftaffels, vildfarende Faar, vil du itfe føre dem til mig? Hvad du har gjort mod en af disje mine mindjte Brødre, det har du gjort mod mig".
Brødre og Søjtre! Hvad fal vi fvare Herren, naar han jaaledes minder og om fin Troftab, fin Miffundhed imod 03, naar han fræver af og, at vi fal tjene ham, for at han fan fomme til at velfigne o8 med en ftorre Velfignelje? Ia, hvad fan vi fare, uden dette: Herre, vi er det ikke værd, vi er ringere end al den Miffundhed, du har gjort mod og, vi er faare ffrøbelige Redifaber, i os felv udygtige til at udrette noget godt. Men, naar du dog falder os, falder og til det Vingaardens Arbeide, jom fjænfer jaa megen Glæde og lønnes faa rigelig, hvorledes fan da vi blive tilbage?" — D! maatte mange, mange blandt og foare faa og — gaa til Vingaardens Gjerning, faa at Herrens Velfignelfe fan blive ved at nedftromme til og og gjennem og til Hedningerne, faa at mange fan fomme til at erfare, hvor faligt det er, hvilfen rig Maabdeløn det giver ,at tjene Herren". Amen!
Dg videre:
Derjom vi, fom ftaa Gjerningens Enfeltheder uærmeft og nærmeft bære dens Anfvar, derjom vi vilde gaa ud fra den rent menneffelige Betragtning, naar vi fammenligne de Kræfter, vi i denne Henfeende fynes at eie, med vor Misfions hurtig vorende Krav og Fornødenheder, derjom vi Her vilde maale med Verdens almindelige Maaleftof, da vilde vor Frimodighed til at bære vor Stillings Byrder og Anfvar ikke være ftor, vi vilde Her ofte plages af Fryat og Tvivl. — Men, naar vi fe tilbage paa vor Misfions Udvikling, naar vi je, hvorledes Sennepskornet ved Herrens Velfignelfe er voget op iblandt og til et ftort Træ, hvorfra de byggende Fugles Takfejang altid høres rigere og fyldigere, naar vi fe al denne Herrens Miffundhed, ligeoverfor hvilken vi fun fan bpie 08 i Støvet og bekjende: , Herre, vi er ringere end aft, Hvad du har gjort mod og", — da maa vi fige: Herren har iffe fortjent det af os, at vi jal give Vantroens Tvivl Rum i vore Hjerter; faa underlig og trofaft, faa rigelig og vundelig, fom han tif denne Stund har hjulpet og igjennem, bør vi tiltro hans Faderlighed ogjaa dette, at hans Hjælp og hans Velfignelje ogfaa for Eftertiden vil følge vor Gjerning og give den, hvad den tiltrænger. Vi bør tro om og felv, at vi førft da bære og ad fom de tro Tjenere, naar vi til enhver Tid bruge det Pund, jom betroes 08, og jaa overfabe til Herren at jorge for det ftigende Behov, fom Gjerningens Fremabdffriden til enhver Tid medører. Derfor gjør vi ogfaa i Dette Stykke Brug af Herrens naadige Tilladelje: ,Betymrer Eder iffe for den Dag i Morgen". Derfor jvare vi, naar vi jpørges eller jelv maa fporge: Hvorfra ifal det fomme altjammen, fvare trøftig: Herren vil forge derfor, Herren vil give det. Selv er han Herre i fit Hus, i fin Menighed, og gjør, Hvad han behager. Vi er fun hans Husholdere, hans Tjenere, vi har fun det at ivaretage, at være tro i vor Tjenefte. — Og, naar vi faa fige: Herren vil give og, hvad vi iltrænge til hans egen Gjerning, da mene vi jelvfølgelig: Herven vil give 08 det igjennem fin Menighed, den Menighede hvem han felv gav faa meget mere, fom han jelb fjøbte med fit ellige og dyrebare Blod, den Menighed, fom har Krifti Sind og drives af hans Aand. Derfor er den Tiltro og Fortrøftning, vi har til Herren, ogjaa en Tiltro og Fortroftning til hans Menighed og dens fande Lemmer, en Tiltro og Førtrøftning til den Gjerning, fom Herren har gjort og fremdeles gjør i deres Hjerter, til den Krifti Kjærlighed, fom ved Hans Aand er udyydt i deres Hjerter; ogfaa her fan vi fige, naar vi fe tilbage paa de tidligere gjorte Erfaringer: Vore Misfionsvennerg trofajte Kjærlighed, den Herrens trofajte Kjærlighed, fom igjennem den er kommen til Aabenbarelie, har iffe fortjent det af og, at vi Hal tvivle paa deres hjertelige Beredvillighed til at tjene Herren. — Og nu ved vi vel, at der er en Grændje ogjaa for Kjærlighedens Given, at det iffe er Troffab, men Utrojfab i Forhold til det af Herren betroebe, at give udover det Maal, fom Herren har fat ved det Maal, hvorefter han felv førft har givet; af den, der fik de 5 Talenter, fræves 5 andre, og af den, der fun fif de 2, kræves heller iffe mere end en Tilvæxt af 2. Det er her for bet forfte vor Mening, at vor Misfion Hverken bør kræve af Menigheden YPdelfer eller jelv ftrækte fin Gjerning udover denne Grændje; vi fon tænfe 08, at denne Grændje med Tiden fan blive naaet, og der maa da felvfølgelig baade jættes en Sndftrentning i vort Misfionsværks fremtidige Udvikling, muligens ogjan fenfes paa en Anvendelfe i andre Retninger for nogle af de aandelige Kræfter, fom vor Misfion da vil have draget til fig.
fynes at maatte give faa rig Anledning til. Vi nære det Haab, at vort Lands Skolelærerftand endnu føler fig faa note myttet til fit Folks Meniahed, af dette Menighedens Kald tør vente at finde Gjentlang Hos den fremfor fan mangt et andet Kald, fom Berdensaanden i denne Tid henvender til den, fordi ogjaa denne Aand forftaar, hvor meget der vil være vundet, naar Lærer ftanden i Folket er vundet. — Ved Siden af den Arbeidskræfternes Forøgelje rundt omfring i Menighederne, fom vi jaaledes tro i Fremtiden at turde vaaregne for Misfionsjagen, tro vi ogjaa at funne faftholde det Haab, at Misjionen felv, efterhvert fom den udvides, vil udøve en tiltrækkende Kraft, Hvis Virkning udftræffes i altid videre Kredie; for hver ny Arbeider, fom træder i vor Misfions Tjenefte, nyttes der ikke faa nye Hjertebaand mellem Menigheden i Hjemmet og den fjerne Misfionsmenighed; det er iffe vaniteligt at forftaa, hvorledes ethvert Baand, fom faaledes fnyttes, ethvert nyt Offer, fom faaledes bringes, bliver til en Misfionskjærlighedens fpirende Sæd, fom under Herrens Vel fignelje fan fomme til at bære ti Fold og hundrede Fold Frugt. —Lader og ved Siden heraf betænte, hvor helt forikjellige de Vilkaar er, Hvorunder den opvorende Slegt er ftillet med Henfyn til Betingelferne for Vækkeljen af Misfionsjands og Misfionskær= lighed i Sammenligning med de Vilfaar, hvorunder den Slegt, fom nu ftaar arbeidende i Gjerningen, var ftillet i fin Opvært Hvor ftærkt udgaar iffe Misfionskaldet nu i Sammenligning med Hine Tider, ogjaa til den unge Slegt! Jtfe faa er de Betingelfer, fom fynes at være tilftede, for at den nu opvorende Slegt fra Barnsben af fan blive ligefom opdragen til, følgelig vafan faa meget inderligere nyttet til Misfionsgjerningen. Vi lægge iffe nogen afgjørende Vægt paa dette Forhold; thi vi ved, at Betingelferne for Liv og Død i Aandens Verden tildels er ffjulte for mennejfelige Øine, at Døden ofte fan udbrede fit Herredømme juft der, hvor alle Livets Vetingelfer fynes at være tilftede, —men efter menneffelig Maaleftof, og det er felvfølgelig den, vi her bruge, fynes ogjaa det paapegede Forhold at maatte indeflutte et iffe ganffe urimeligt Haab for vor Misfions Fremtid. — I det hele taget fynes der ogfaa, naar vi anlægge en mere forftandsmæsfig prøvende Maaleftof paa vor Misfions Fremtid, at være Grund til at je denne i et faa glædeligt Lys, at Hverken vi fom Gelffabets Beftyrelje eller de Misfionsjagens Venner, hvem dens Ve og Vel ligger paa Hjertet, har nogen rimelig Grund til at frygte for, ialfald hvad den nærmejte Fremtid angaar, at det ffulde blive nødvendigt at foretage de Iudffrænkfninger eller gjøre de Tilbageffridt, jom altid føles fom et Tab og et Nederlag. Herren har igjennem det paapegede Forhold forget for at trøfte ogjaa den fvage Tro. Baade den ftærfe og den fvage Troes Haab afhænger med Henfyn til fin Opfyldelje felvfølgelig af, at Herrens Menighed ikke lægger Hænderne i Skfødet, men forts jætter fit Arbeide nidkjær i fin Iver og brændende i Aanden. Men det er da ogjaa dette, vi bør og ffal tro, at Herrens Aand Har denne Magt over Menighedens Hjerter. Det er dette vi gjerne vil tro. Herren hjælpe og mod den fortjynede Bantro, fom intet forftaar af de Ting, der hover Guds Aand tif!
»Siger, at Herren har det behov, faa jfal han ftvar fremjende det." Med bette Løjen fendte Herren i fit Kjøds Dage fine Difciple hen for at forberede det nødvendige for hans Indtog mellem et Folk, fom hans Kjærlighed jaa gjerne havde villet erhverve fom Eiendom, derom det felv havde villet: Se, ogjaa og har Herren givet det Hverv, at forberede hans Indtog mellem Folf, fom hans Kjærlighed jaa gjerne vil eie, ogfjaa 08 har Han til Hvervets Udførelje medgivet dette Løjen: ,Siger, at Herren har det behov, faa ffal de ftrax fremjende det." Han har givet det igjennem fit Ords Forjættelje, thi Ordet: ,Se, jeg er med Eder", gjælder ogjaa denne Side af Gjerningen. Han Har fremdeles givet og det igjennem faa mangen glædelig Erfaving i famme Retning, fom han i Fortiden lod 03 gjøre, og derfor henvende vi nu troftig, visje paa at finde Hjerter og Hænder, fom ftaa rede til Tjenefte, Opfordringen til af bringe ftørre Offre, frembære rigere Kjærlighedsgaver, idet vi fige med de Ord, Herren felv har lagt i vor Mund: ,Herren har det behov."
Vi er færdige med den Fremftilling af Forholdene, fom vi for Øiebliffet har at give, og fan jfaaledes afflutte denne vor Aarsberetning. Vi gjør det med en inderlig Tak til Gud for de mange glædelige Ting, han har forundt og at meddele med Henjyn til de Fremffridt, fom allerede er gjorte, de Frugter, fom allerede er vundne, faaveljom med Henjyn til de lovende Udfigter, fom i flere Senfeender aabne fig for vor Gjerning. Bi har ogjaa maattet vege paa Hindringer, fom baade her og der ftille fig iveien for vor Gjerning. Men vi ved, at dette ingenlunde fvækker Troværdigheden af den Forjættelje, fom er Misfionens ftore Haab: Se, jeg er med Eder". Vi ved, at Guds Riges Gjerning er en Stridens Gjerning, og vi ved ogjaa, at vor Skrøbelighed trænger til Prøveljernes Bejtyrfelje. Dette er vort Haab, et Haab, fom vi atter begrunde paa Herren og ikke paa Mennejfer, at baade de Velfigneljer og de Prøvelfer, fom det behager Herren at fade fin Menighed møde under Arbeidet for hans Riges Udbredelfe paa Jorden, ved hans Naade ogjaa maa tjene den til faadan Beftyrkelfe, tjene den til Troens, Lydighedens og Kjærlig= hedens Forøgelje. Dette er vort Haab, at vort Folks Menighed igjennem Misfionens Glæder og Sorger maa fornemme den fraftige Paamindelje af Herrens Wand, der nu fom i Upojtelen Pauli Dage lyder: , Beever iffe lunkne i Eders Iver, værer brændende i anden, tjener Herren." Amen i Feju Navn!
En hel Reeffe af de fidfte Udtalelfer har vidnet for og om den Seier og den Seterens Glæde, fom ved Guds Maade blev vort Misfionsfelffab tildel. Enkelte Ytringer har dog ogjaa mindet 03 om Kampen, fom felvfølgelig ogjaa i disfe mere [yje og venlige Tider maatte føres. Som Vidnesbyrd herom anføres føl gende Udtalelfer af Aarsberetningen for 1871:
Naar vi je hen til Størrelfen af den Tilvært, fom vor Misfiongsmenighed i Fululandet i det afvigte Aar har faaet, fan det forløbne Aar ikke regnes blandt dem, jom har bragt vor Misfion i Bululandet megen Fremgang. 5 Profelyter paa 9 Misfionsftationer maa i Løbet af et Aar figes at være et ringe Udbytte af de mange Kræfter, fom her i fang Tid har været anvendte paa Guds Riges Opbyggelje. Fra flere af vore Stationer, ifær i den øvre Del af Landet, (yde ogjaa jamftemmige Beretninger om Folkets ftore Hjertehaardhed og Upaavirkelighed, der lader Ordets Forfyndelje blive faagodtfom ganffe uden Frugt, og hertil forme adftillige bedrøvelige Erfaringer, fom det afvigte Aar har bragt inden felve Menighedslivet paa flere af Stationerne, færlig Empangeni. Umpumulfo og GEntumeni, faa at det forløbne Aar i flere Henjeender har været et, der har bragt vore Misfionærer Stuf felfer og prøvet deres Taalmodighed. Ved den paa Umpumulo i afvigte Sommer afholdte Konferents blev det ogjaa udtalt af Biftop Schreuder, at der under de nærværende, lidet lovende Ud= figter neppe burde tænkes paa en yderligere Udvidelje af Gjerningen i Aululandet. Bi faftholde nu fom tidligere den Betragtning, at den misfionerende Menigheds Kjærlighed og Troffab ligeoverfor den enfelte Misfionsvirkjomhed iffe bør tilmaales efter den ftørre eller mindre fynlige Fremgang, fom Herren giver den. Forventningens og den ftille Forberedelfes Tider har juft i Misfionens Arbeide fin ftore Betydning, og den Tro, fom alene er Gjerningens rette Grund, ved at faftholde Haabet, vgjaa naar Herrens Time fynes at udeblive længe. Vi nære en glædelig Forvisning om, at den misfionerende Menighed herhjemme i det hele faget har den famme Betragtning, og vi nære derfor ingen Frygt for, at det, fom Sandheden nøder vore Misfionærer og og til at meddele om Gjerningens mindre opmuntrende Vilfaar paa vor Misfionsmart i Jululandet, vil vende vore Wisfionsvenners Kjærlighed bort fra den. Vore Misfionærer trænge jo meget mere netop under faadanne Omftændigheder til den kærlige Deltagelje i Striden og de tvofafte Forbønner fra Hjemmets Menighed. Heller iffe bør nogen af og glemme at taffe for den Fremgang, jom Gjerningen i det jvundne Aar dog virkelig har faaet; vi minde dog faa ofte, naar der tales om Misfionen, hverandre om, at ogjaa de faa Sjele, fom Evangeliet formaar at redde, er kjøbte af Herren med hans Blod, og derfor uendelig meget værd. Et Fremtidens Haab, der iffe bør agtes vinge, er der ogjaa ffjenket vor Bulumisfion i de 20 fmaa Born, fom i det forløbne Aar ved den hellige Daab er lagte til Menigheden. Det maa vel navnlig gjælde om et Folk fom dulufolfet, at, ffal Guds Ord her funne vente at ubrette noget, da maa det fremforalt være mellem Børnene, mellem den unge Slegt.
bringe igjennem de opvorende Slegter i et Folk. Lader og derfor faftholde ogjaa dette Haab, at naar den Slegt, fom ved Misfionens Betjening fra fin Barndom af er opdraget ved Ordets uforfaljfede Melk, har naaet Mands Mobdenbhed, at da den vil komme til at udfolde en Kraft, fom bereder Misfionen andre og lyjere Vilfaar. Vi mene derfor ike andet, og vi antage, at ialfald Flerheden af vore Læjere med og ikke vil mene andet, end at vi bør vedblive vor Gjerning i Fululandet efter den Kraft, Herren giver, ja, om Det faa ffal være, vedblive at arbeide med Haab mod Haab i Tillid til, at Herrens Trofafthed i fin Tid fal fade Højten fomme. Dog fan vi efter vort Syn paa disje Forhold og, faalænge de vedvare, ikke andet end være enige i den Opfatning, fom har bragt Biffopen til ved Konferentfen paa Umpumulo at udtale fig derhen, at vor Bulumisfion under de forhaandenværende Omftændigheder neppe bør udvides. Og vi beftemmes her for vor Del navnlig af Henfynet til vor anden Misfionsmark, Mada= gastar, hvor ialfald i nogle Henfeender Vetingelferne for Evangefietg Udbredelje fynes at være faa langt gunftigere, og hvor et Seljfab med faa begrændjede Kræfter fom vort ogjaa, hvad det rent udvortes angaar, vil funne arbeide under langt gunftigere Omftændigheder. Hertil fommer, at medens der paa Madagaskar er vidtftrafte og ftærkt befolkede Diftritter, hvor Evangeliet er ganffe ufjendt, har Fululandet allerede i lang Tid ved flere Misfionsjelffabers Anftrængeljer været forholdsvis rigelig betjent med Guds Ord. Vi fan altjaa anfe Zulufolfets Nød abftillig mere afbjulpen, end Tilfældet er med mange af de Hedningejtammer, hvormed vi paa Madagaskar er fomne i mere eller mindre direkte Verørelfe, og vi tør i disje Forhold fe et Vink om, at vi med Henjyn til vor Misfions fremtidige Udvidelfe hellere bør have vore Tanker rettede til den yngre Misfionsmark. Den nærmere Ordning af diske Forhold vil felvfølgelig afhænge af, Hvad deres videre Udvikling vil bringe. Men vi har anfeet det for rettejt allerede i denne Beretning at gjøre Rede for vor Opfatning af disje Ting, for at de Spørgsmaal med Henfyn til Fulumisfionens Fremtid, fom maaffe juft nu turde røre fig Hos adffilige Misfiongvenner, maaffe ogfaa netop ved denne Beretnings Meddelelfe færlig bliver fatte i Bevægelfe, fra vor Side paa Forhaand fan være befoarede.
Aaret 1873 er et Aar i vor Misfionshiftorie, fom altid vil væffe ftørre eller mindre Sorg Hos dem, jom har Hjerte for vor Misfionsgjerning. Der findes iffe i Aarsberetningen for 1873 nogen nærmere Omtale af det beklagelige Brud mellem vort Misfionsjelffab og Biffop Schreuder, fom da fandt Sted, men i de Ord, hvormed Aarsberetningen flutter, fan vi dog afføle Beftyvelfen den vemodsfulde Stemning, fom Aarets Begivenheder foraarfagede; de lyde fom følger:
Hvad vi udtalte i Slutningen af vor forrige Aarsberetning, fan vi nu ved Treaarets Ende fun gjentage for det hele Tidsrum8 BVedfommende: Vi har ftor Grund til at takke den trofafte Herre, fom i det henrundne Aar har fadet os fe faamange Bes vifer paa fin uforffyldte Godhed og naaderige Velfignelje over den Gjerning, vi varetage. Vi takke ham for alle de glædelige Erfaringer, han fod og gjøre, for al den Vært, han gav Gjerningen, alt det Haab, han gav og Grund til at nære for dens videre Fremifridt. Vi er i Sandhed ringere end al den Miffundfed, Han faaledes har gjort imod os. Treaaret har ikke været uden fine Brøveljer og Vefymringer, og jærlig har vi fom Sel ffabets Beftyrelfe i de fidfte Aar paa forffjellig Maabde følt Trykket af Tjeneftens ÅAnfvar og vor egen Skrøbelighed. Men lovet være Herren, fom heller iffe under disje Vilfaar lod Trøften være langt borte, men lod 08 tro, at han bekjendte fig til vort Arbeide med al dets mangelfulde Svaghed. En hjertelig Tat føle vi ogjaa Trang til at udtale ligeoverfor alle dem, fom for Herrens Skyld fjernt og nær var vore trofafte Medarbeidere. Vi bede dem ikke at blive trætte, men vedblive at tjene Herren i den hellige Kjærfighedsgjerning, vedblive at fomme og til Hjælp med Raad og Daad, med Haandsræfning og Forbøn, faa at Guds Rige fan faa Vært iblandt os ogfaa gjennem Misfionens Frugter, at Herrens Navn fan blive prifet mellem og og mellem Hedningerne. Det fte for Jefu Skyld! Amen! Fra 1874 fil 1880.
Det kunde iffe unbdgaaes, at den opftaaede Splittelfe inden Misfionen maatte give Anledning til en Hel Del Strid og Skrift verel; denne vil endnu være i manges Crindring. Et Par Ord af Aorsberetningen for 1874, fom mere fpecielt omtaler disje For-Hold, hidfættes:
Bi har hermed meddelt, Hvad der med væjentlig Betydning nærmere eller fjernere vedfommer den Udvikling af Forholdet mellem DBiffop Schreuder og vort Misfionsjeljfab, fom falder efter det ved den drammenffe Generalforfamling betegnede Tidspunkts Vi fal af mange Grunde afholde os fra de mere individuelle og fubjeftive Ubdtalelfer, hvortil Sagens Stilling funde fynes at opfordre. Det ffer ikke mindft, fordi vi har en mindre glædelig Er faring om, hvorledes felv vore meft velmente Udtalelfer paa mang Hold er udjatte for Mistydning. De velfindede Misfionsvenner hvis Dom er og meft magtpaaliggende, vil dog vift være enig med 08, naar vi ialfald vil udtale, at vi finde denne Sags Sti ling hjertelig beffagelig, og vi gjør ligeledes Regning paa, at dis Misfionsvenner vil være enige med os i at ønffe, at disje Forhold Udvikling funde, om muligt, føres over i et bedre Spor. For vo Del har vi med fuld Bevidfthed om det Anjvar, vi Fylde Se ffabet, iffe vanffelig for ligevverfor Biffop Schreuder, hvem vor Misfion visjelig fylder faare meget, tiltrods for alt fenere Mellem værende at faftholde det forfonlige Standpunkt, fom er betegnet ved den drammenife Generalforjamlings Bejlutning.
Forøvrigt er 1874 et Aar af ftor Betydning for vort Misfionsarbeide, forjaavidt fom 10 nye Misfionærer udjendtes, og en ny Misfionsmark blev befat, nemlig Safalaverlandet paa Madagaskars Vejtfyjt, hvor 4 af de 10 Misfionærer ftationeredes. Aarsberetningen flutter fom følger:
VS Bu givet Gjerningen. Bi takke ham ogjaa for Trengflerne, hvormed han prøvede og og vore Arbeidere, og beffende, at Han har handlet ffaanfommere mod og, end vor Strobelighed og vore Synder har fortjent. Vi fukke af Hjertet til ham om, at han vil be vare alt, hvad der i Sandhed fortjener at faldes hans Plantning, at han vil ftyrke det ffrobelige, forene det abdifilte, læge det fyge, rufte fine Stribsmænd til mandig og endrægtig at ftride den gode Strid. Vi anbefale Gjerningen til Herren, vi anbefale den til den Menighed, fom gjerne vil bidrage til, at Guds Navn - helliges og hans Rige fommer paa Jorden. Juft nu tiltrænges der i faamange Retninger trofaft Udholdenhed og forøget Flid i Herrens Gjerning. Herren berede fig felv en faadan Betjendeljens Frugt i fin Menighed og lade det alt tjene til fin Are!
Det er godt, at man haaber og er ftille til Herrens Frelje/ (Jer. Begr. 3, 26). Disje Profetens Ord ønjfe vi dennegang at ftille i Spidjen for vor Aarsberetning. De er en nebboiet og førgende, men ogjaa af Herren troftet og opretholdt Sjels Bekjendelje. Herren havde visjelig ,mættet ham med bedife Urter" og givet ham ,Malurt at brikke (3, 15) og han vaaber til Herren: Kom min Slendighed ihul!" (V. 10). Men da er det juft Herrens Tid at lære ham , fine Veie" at fjende: i Trængjel Herrens Troft, i Svag hed Herrens Styrke: — da vifer han ham hen iffe til egen Kraft og egen Metfærdighed, men til fine Barmhjertigheder" (V. 22), paa det at han i egen Uværdighed og Ringhed, under egen Syndeffyld og Sjelenød kal erfare, hvilfen falig Trøjt og Styrke det giver ,at vælte fin Bei paa Herren, — han fom alene fan gjøre det, — at haabe og være ftille til Herrens Frelje."
De famme eller lignende aar føde de famme eller lignende Tanfer og Vefjendeljer Hos Guds Born. Alle ærlige friftne fjende Kaarene — be er fom ofteft Guds Folks Kaar fra gammel Tid af — og de fjendes derfor ved disje Tanker og Vefjendelfer. Jo mere deres Sag er Herrens Sag — og det vil den desmere være, jo mere Herrens Sag er deres — defto mere vil visjelig deres Nød ligge paa Herrens Hjerte, defto mere vil Han antage fig den og ,fomme den ihu".
Naar vi da har ftillet disfe Profetens Ord foran vor Aarsberetning, da er det iffe for at betegne, at der er hændt vort Misfionstelffab noget nyt eller underligt, men for at minde 08 felv og vore Medarbeidere om, at Kaarene for vor Misfion er de gamle og for Guds Rige tilvante — at vi fremdeles ikke fan arbeide uden at gjøre Erfaring om mangehaande Tryf og Nød baade hjemme og ube, og uden at nedjlaaes af mange Befymringer, megen Frygt og Ængftelfe i mange Henfeender, baade hvad Nutid og Fremtid angaar, naar vi fe hen til den megen Skrøbelighed og Synd, der vil hefte fig ved vor Gjerning, og ofte fymes os at maatte fratage den Herrens Velfignelfe, og at ville betage os jelv den Frimodighed i Herren, med hoilfen hans Gjerning ftal gjøres. Da er det den enefte Trøft, fom hjælper og opretholder, ben enefte Klippe, hvorpaa der trygt fan bygges, at juft da er det, at Herren vil lære os ,fine Veie" at fjende —at mætter han os med bedife Urter og giver os Malurt at brikke, du er det for, at han fan vife og hen til fine Barmbjertigheder", baa det at al vor Ros jfal blive til intet, og vi intet beholde uden vor Uværdighed og Utroffab — og Han alene beholde fin Barmbjertighed og fin Trojfab, — for at vi ftyrfede ved faadan Maadens Trøft ffal faa Frimodighed til af ,vælte vor Vei paa ham" — og erfare, at ,Det er godt at haabe og være ftille til Herrens Frelje."
Arbeidets Kaar paa de forkjellige Misftonsmarker var meget forftjellige. Misfionærerne paa Mabdagaskars Veftkyft led meget under de overmaabde ufifre og i enhver Henfeende fortvivlede poli tiffe Forhold og kunde felvfølgelig under faadanne Omftændigheder iffe faa je megen Frugt af fit Arbeide; ogjaa i Bulu var det prøvende nof, men derimod var de ydre Vilfaar for Gjerningen i Madagaskars Indland meget fordelagtige, og Arbeidet der var i en fovende Forfatning.
Sørgenien: Vidnesbyrd 8 3 1880 blev atter Avbeidsftyrten forøget, idet I nye Misfionærer blev ubdjendte.
De forffjellige Udtaleljer hvormed Hovedbeftyreljen ledjagede Aarsberetningerne vidne paa den ene Side om inderlig Glæde over den Naade, fom Gud bevifte vort Selffab, men lader og ogjaa fornemme, at de Byrder og det Anjvar, fom det temmelig bevægede Misfionsliv paalagde den, iffe har været faa ganffe let at bære. Å Aarsberetningen for 1876 heder det bl. a.:
Og i Aarsberetningen for 1878 læfe vi bl. a.:
Med det Billede for Øie, fom Kredsbeftyrelfernes Beretninger giver af Misfionens Stilling i vor Kirke, maa Hovedbeftyreljen ogjaa ved denne Anledning med Taf ertjende, at Herren har opholdt og lagt Vært til Inuteresjen for Misfionens Tjenefte blandt vort Folk. Viftuof klages der af dem, der har faaet Diet opladt for Menighedens Forpligtelje ligeoverior Hedningeverdenen, endnu fra mange Steder over Mangel paa Syn for Misfionens ftore Betydning; men i det ftore og hele efterlade dog de Meddeleljer, der fomme til 08 gjennem Kredsbeftyrelfernes Indberet ninger, det beftemte Jndtryt af, at Misfionspligten, hvor den førft er bleven ertiendt, ogfaa bevares i forøget Tilegnelje og vorende Erfjendelje. Og dette Forhold gjør faa meget mere Krav paa vor Tafnemmelighed, fom den frijtelige Kjærlighed i den nære værende Tid ftiller fig faa mange Opgaver at løje, der hver for fig gjør fine Fordringer paa Deltagelje og Dpofrelfe. Det er itfe længer, fom bet engang var, at hvor der væktes Erkjendelje af den friftnes Forpligtelje ligevverfor andres aandelige Nødsftand, der er Kravet fra Hedningeverdenen jaagodtjom det enefte, der lægger Bejlag paa den virfjomme Underjtøttelje; det turde vel meget mere være faaledes, at der er andre Krav, fom tjær der, hvor Kriftenlivet endnu er ungt, fremftille fig for den nyvakte Ertjendelje med ftørre Styrke end Hedningemisfionen. Vi tænte navnlig paa de fenere Aars rate Udvikling af de forffjellige Birk jombedsgrene paa den faafaldte indre Misfions Omraade.
J Aarsberetningen for 1879 heder bet:
Naar Misfionsjelffabets Hovedbeftyrelje atter ved denne An= ledning efter tre Aars Forløb mødes med Misfionsvenner fra Landets forftjellige Egne, da er det med en levende Følelje af, at vi kunde have ikke alene meget at berette, men meget at tale fortrolig om med alle, der i fin Forbøn for Misfionens Fremme heller iffe glemme Dem, der mere direkte tjene denne Gjerning enten ude eller hjemme. Det vil let forftaaes, at det umiddelbare Forhold, hvori vi fom Selffabets Vejtyrelje er ftillede til den Tjenefte, det jøger at udføre, ogfaa lader og modtage Indiryttet af enhver Begivenhed, enhver Oplevelfe i vor Misfion med faa meget mere Styrke. De tre Aar, for hvilke vi ved denne Anledning nærmeft har at gjøre Mede, har ogjaa medført faadanne Oplevelfer i vor Kirkes Misfion, fom i færegen Grad har været ffiffede til ut bevæge vore Hjerter paa foritjellig Vei, men dog under alle Forhold til en ydmyg Erfjendelfe af, at han, fom er Misfionens Herre, ledede dens Gang og Vilfaar ogjaa i disje tre Aar efter fin Viljes Raad og ikke efter vore Tanker. Ham bringe vi glade vor Taf for de velfignede Vidnesbyrd om uforfiyldt Naade, hvormed han har bekjendt fig til vor Kirkes Tjenefte paa Madagaskar, idet han faa rigelig har lagt Vært til vor Planten og Vanden der; ham forføge vi at takke ogjaa for de Trængfler af foritjelligt Slags, hvorigjennem vor IJulumisfion har havt at gaa, ikke mindft i den fidfte Tid. Vi ffylde ham vore Hjerters Lov og Pris, fordi han ogfaa i det forløbne Treaar iffe har ladet den hjemlige Menighed glemme fin Forpligtelje ligeoverfor mediorføfte i den hHedenffe Verden. Men vi har ogjaa megen Foranledning — bet føle vi, der ftaa Misfionens Ledelfe nærmeft, iffe mindft ved en Anledning fom denne — vi har me gen Foranledbning til at befjende og fige: Gud, vær og naadig og tilgiv os! Bær over med vor Synd og Strobelighed, fom den er fommen for Dagen baade i, Hvad vi har gjort, og i, hvad vi Har forfømt ogfaa under vor Tjenefte i Misfionen i disje tre fibfte Aar. Bær over med 08, med Misfionærerne og med Misfionsvennerne. Bortfaft os iffe fra dit Anfigt, og tag iffe din Helligaand fra vs!
De fidfte Aars Begivenheder inden vor Misfion vil være i Misfionsvennernes Erindring. Meft fremtrædende har Forholdene paa Madagaskar været. Den VBlomftringstid for Misfionsarbeidet, fom der er begyndt, har øvet ftor Indflydelje paa Misfionsintevesjen, og de ftore Krav til Misfionsfelffabets Bæreevne, fom Gjerningens hurtige Vært har ftillet, har med en i høi Grad opmuntrende  Offervillighed været imobdefommede, og Arbeidet har funnet fortjættes med Kraft. At faa har været Tilfælde, er et jaa meget ftørte Bevis paa Inderligheden og Dybden af Interesjen for Misfionsarbeidet, jom de fenere Aar har været meget trykkede i ofonomift Henjeende. Man maatte, da Tufinder af Børn ftrømmede til vore Skoler i Mabdagastars Indland, med en Smule Ængftelfe fporge, hvorfra de betydelige Midler, ber tiltrængtes, ffulde fomme, men al Frygt blev bejfjæmmet.
En Aarjag til Ængftelfe har ogfaa de faa overmaade bevæ gede politiffe Forhold været. Baade har man jo funnet forudfætte fom meget fandjynligt, at den overordentlige Interesje for de politiffe Spørgsmaal fulde trænge Misfionsinteresfen tilbage, og tillige, at den Splittelfe, fom i faa høi Grad har gjort fig gjældende, fulde foraarfage Spaltning ogfaa inden de Kredje, fom Havde jamlet fig om det norfte Misfionsjeljfabs Arbeide. Saa Har imidlertid ikke været Tilfælde; meget mere har man i Mis fionsarbeidet havt et Enhedspunkt, hvorom man med faa meget ftørre Glæde har famlet fig, fom det paa faamange Punkter har vift fig faa vanffeligt at opnaa Enhed.
J det hele maa det figes, at vort Misfionsjelffabs Udvilling frembyder overmaade megen Grund til Glæde og Taf. Det faa iffe altid faa lyft ud, og de, fom paa et tidligere Udviklingstrin af deta Hiftorie ftod forveft i Rækken, havde en alt anden end let Gjerning at udføre; nu er Forholdene i mange Henfeender faare glæbelige, og enten vi fe paa Gelffabets Stilling her hjemme, eller paa Forholdene paa Misfionsmarterne, faa fan vi med Fri mobdighed fe Fremtiden imode.
Fra Miskonsmarkerne.
Da Forholdene i faa mange Henfeender er meget forifjellige paa vor Misfionsmark i Zulu og Natal paa den ene Side og paa Madagaskar paa den anden, vil det være nødvendigt af omtale dem færffilt. Vi jtal begynde med en Del Meddeleljer fra vor ældfte Arbeidsmark.
I fra Julu og Uatal.
Beretninger om Prædifen og Undervisning.
Der ffal prædikes, og der ffal meddeles Undervisning paa Misfionsftationerne, men hvor er Kirken, hvor er Skolehujet ? Og hvor er Bolig for Misfionæren? Alt dette maa anffaffes, og vi maa førft høre lidt herom.
Stationernes Bebyggelke.
fle faa fjelden har man klaget over, at de mange Be retninger om Byggearbeider ete., fom har været refererede i Misfionstidenden, har været tørre og kjedelige, og det fees ogjaa, at Misfionærerne har havt en Folelfe af, at faa turde være Til fælde. Saaledes ffriver Wettergreen:
Det ffulde ikke forundre mig, om ubdenforftaaende, fom ikke grundig har fat fig ind i Misfionens Gang og dens Krav, fan finde vore Beretninger herudefra høift ensformige og derfor ogfaa fjedbjommelige, idet man vel næften i alle vil fe, at der inart paa den ene, fnart paa den anden Station er opbygget enten et Hus for Gjeder eller Kalve eller et Guttehus eller et Skolehus 2. Det ffulde da være, at en eller anden voetiff begavet Aand funde laane faadanne profaiffe Materier Idyllens Yude, men faadanne, tror jeg, neppe findes her, og lidet vilde det vel ogfaa gavne. Vi er dog glade herude, naar vi fan berette, at faadanne, Tid og Penge medtagende, Arbeider er juldførte; thi alle ftunde vi hen mod det Maal, at vi fan have joa lidet fom muligt med faa danne haandværksmæsfige Ting at bejtille og derimod opoffre 08 helt og holdent for vort egentlige Kald.
Fra Sdreuder har vi en Del Meddelelfer om hans forte Ophold paa Entumeni; han figer:
Nogle Dage efter vor Anfomft fom der Senbebud fra Konge= gaarden med den Vejfed til Folket her, at de maatte ikke forifræftes ved at fe mig nedjætte mig i Jululandet, da Kongen felv havde givet mig Bopæl; meget mere ffulde de ftaa mig bi i, hvad de funde, og da navnlig bygge mig Kvægfolde, midlertidige Hytter, »løfte mit Gods op fra Jorden" etc, at iffe Myrer eller Hvyæner fulde ødelægge noget. Fra at udføre denne Kongeordre blev Folket imidlertid forhindret ved en grasferende Epidemi. Bi havde nu jelv at flæbe fammen Torntræer til et Kvægfoldgjerde og fe 08 om efter Muligheden for at faa opført noget Husly, hvilken Mulighed i en Henjeende var jaa ringe, at jeg maatte beftille nogle Planter og galvaniferede Jernplader fra Natalbugten. En Maaneds Tid var nu forlaben under disje Befkjæftigeljer og med at yde Lægehjælp, uden at jeg endnu havde funnet affe Tid til at gjøre Kongen mit Anfomftbejøg.
Reifen til Kongegaarden foregik dels tilfods dels ridende paa en Pafore. Efterat være fommen tilbage ffriver Shreuder:
Ved min Tilbagefomft til Vognhjemmet begyndte jeg, faa jnart muligt, at fe mig om efter nogle Bygningsmaterialier, og omfider havde jeg i dette for Skov faa bare og aabne Land udfundet, omtrent en fort Dagsreife med Vogn herfra, nogle Steder, hoor de fornødne Træer funde hugges, da ganfte og aldeles uventet 5 fra Natalfolonien medbragte indfødte meldte,» at de vilde vende tilbage, juft fom nu bet Arbeide, for hvilket jeg hovedfageligen havde medbragt dem, ffulde begynde, og fun ved Modjoreftillinger funde de formaaes til endun en Uge at blive, hvorefter jeg afbetalte Dem og lod dem fare, da det var øienfynligt, at de, efterat de havde for egne medbragte Varer underhaanden tiltujfet fig en Gel Del Kvæg, bekymrede fig lidet om at fuldføre det Arbeide, for hvilket vi havde holdt dem hended 2 Maaneder uden nogen egentlig Sysjeljættelje. Vi var nu ladte tilbage med en Kafferjmaagut, Dgjaa medbragt fra Natal, men hyret for et helt Aar, men fom var ganffe ubrugelig til Kvægvogtning, hvorfor vi felv maatte have Øie med Kvæget, og fun efter megen Umage fit jeg formaact be indfødte heromfring til at overlade og maanedsvis en liden Gut til at pasje Kalve, hente Vand og deslige.
Noget fenere river han:
Min længe paatænfte længere Reife i det indre og nordlige af Landet Har jeg været nødt til at opjette til Begyndelfen af næfte Maaned; men ffjønt det nu bliver den varmefte og bejværligite Aarstid for faadan Misfionsreije, fom vil fomme til at medtage et Par Maaneder, faa er jeg dog beftemt paa ved Guds Hjelp iffe længere at lade mig forhindre, og dermed faar det da blive. Hidtil Har jeg fun funnet foretage Smaareifer her i Om egnen, fom ei har overfivedet en Dag. — Mit jørfte Husky er mi faldefærdigt, og de galvaniferede Fernplader tagne derfra for at filføtes det ftørre med jaadanne Plader tækfede Hus, fom der ved udvides til ftørre Befvemmelighed ved Gubdstjeneften, og fom forhaabentlig i min Fraværelje paa Misfionsreifen vil blive faa vidt færdigt, at jeg, om Gud vil, ved min Tilbagefomft fan paa en Maade fomme til at bo deri fom en Preft i fin Kirke.
Om Bygningerne paa Umpumulo og Entumeni refereres følgende af Tidendens Redaktion:
Da de (Misfionsperjonalet paa Umpumulo) fiben September 1854 var 3 Familier paa Stationen, fan vi vide, de havde det trangt nof, hvad Husrum angaar. Foruden Hefteftald med Kvæg= fold, Stolehus, Guttehus og Vognitjul er der blot 1 Vaaningshus og Dette med fun 1 Værelje, fom Larfen for fin Sygeligheds Skyld maatte beholde, medens Olfens indrettede fig i Hujets Sval, og Samueljens i. Stalden.  Skolehufet, fom de længe havde fappet paa, ftyrtede ned den 16de Juni Og Natten til 19de December i Storm og Regn ftyrtede Guttehufet ned; dog ftyrede Gud det jaaledes, at ingen af de deri jovende Juludrenge fom til Skade. ,Ja den Nat var der Brag paa Gaarden! Samuelfen «mente, Gutterne var blevne gale allefammen, da de midt om Natten under Latter og Stvi — thi jo galere det gaar, defto mere le de —føgte til Vognitjulet for at finde nyt Ly". Førft og fremft maatte ba et nyt Sfolehus opføres; og et faadant er nu ifølge Shreus ders Brev færdigt, forhaabentlig varigere end det gamle, da det er opført af Murften, hvoraf de ikke uden ftor Mote endelig fik ftrøget et tilftræffeligt Antal. Nu gjælder det om ogfaa at faa et muret Baaningshus iftand, da det nuværende er jaa ffrobeligt, at det hver Dag truer med at falde over dem.
Baa Entumeni lever man vel; Shreuder og Tønnejen har fremdeles meget at gjøre med Stationens ordentlige Bebyggelfe. Sidfte Vinter fif de opført et Vaaningshus, fom, da det ældre, hvori Samuelfens opholdt fig, ikke mere fan bruges, endnu er det enefte, de har. Det er 20 Fod langt og 11 Fod bredt, benyttes i Fællesifab om Dagen, medens Shreuder om Natten fover i Mabd- og Melfeboben.
Endnu i 1859 ffriver Shreuder fra Entumeni:
Det Hus, hvori vi for nærværende bo, er faa elendigt, at jeg iffe ved, hvorledes det vil holde Sommerregnutiden ud. Taget [etter paa mange Steder ftrømmevis, og Væggene begynde at falde ind. Det Hus, fom vi i Oljens Dage bebvede, er Gutte-, Sole og Kirkehus, altfor lidet til ethvert enfelt af disje Brug; 60000 Murften ftaa opftablede i et dertil bygget Hus; førend flere fan ftryges, maa enten bisje forft brændes eller et nyt Hus bygges; begge Dele er mig for Dieblitfet umulige.
Om fin Anfomft til Gove og forfte Ophold der ffriver Ditebro:
Mandagen den 29de April (1861) forlod vi Empangeni, efter= fadende der gamle Ufulmana for at je efter Hus og Haver, og anfom her til Ejowe den 1fte Mai. Vor Bolig blev nu en Rør hytte, hvor vi paffede 08 ind, faa godt vi funde. Den var desværre jaa luftig, at vi, naar bet blæfte, ikke funde brænde Lys. So vi fom til et nyt Sted! Vant til det varme Empangeni, hvor Klæbder var en Byrde, maatte vi nu pakke paa os alt, hvad vi funde, og frøs alligevel dygtig. Dog følte vi og alle friffe og vel, og ifær fyntes Børnene at trives godt. Bi byggede paa et Tørvhus, fom førft nu for et Par Uger fiden er blevet faavidt færdigt, at vi fan bo deri. Her Har vi list mere Ly; men førend vi funde flytte herind, Havde vi en Uges Tid faa overordentlig foldt Veir, at navnlig min Kone, fom havde mindft Kræfter til at modftaa Kulden, blev fyg. Vi fal nu tenke paa at bygge ordentligt Hus, faa fnart vi fan, men det er ikke faa fart og let gjort. Fødemidlerne er her meget dyre og vanffelige at faa, og Arbeidslonnen bliver ftadig høiere. Vi har været i Færd med at fjære Tæltegræs, hugge, Høre og Kjære Tømmer og ftal ogjaa fnart begynde Murftenslægning.
Udland giver og følgende Oplysninger om Opbyggelfen af Kirken paa Umpumulo; Han river:
Soøndagshujet var nu blevet forlidet, og efter Forilag fra Konferentjen indvilgede Hovedbeftyrelfen i, at her byggedes en Kirke. Forberedeljer med at bringe Sten til Grundvold, ftryge og brænde Murften, forffaffe ormfrit Tømmer o. j. v. blev ftrar be gyndte. Oljen fom for at opføre Bygningen, og for at han kunde have et Sted at bo i, maatte førft et Hus til ham opføres. Materialerne var alle færdige, og det tog heller ikke jaa lang Tid, inden det var opført. Kirken tog det derimod længere Tid med. Men endelig blev ogjaa den færdig og indviedes den 10be November 1861. Kirken er 20 Fod bred og 40 Fod lang med 3 Vinduer paa hver Side og en Dør i hver Ende, Gang i Midten og 12 Sæder med Rygftød paa hver Side, med Trægulv og Tres hvælving, et langt Sæbe paa hver Side af Alteret, et ottefantet Vindu i Øftenden. Se vi til Alteret, faa har det en hvid Dug, Lyjeftager og Alterklæder. Foran er en fmuf Sfammel. Gaa vi ned ad Gangen og ud den ftore eller Dobbeltdøren, faa fomme vi i Taarnet 10 Fod i Firkant og 26 Fod høit, hvorfra atter en Dobbeltdør leder ud, og gaa vi ud, faa fe vi ved at fafte Øinene paa Taarnet, at det har et Kors paa Toppen, Binftag og Lynafleder.
Prædikenen.
Følgende Udtaleljer af Oftebro er illuftrerende for Misfionærernes Prædiken:
Men, hvorledes prædifer du? Af, mere end andre monne fpprge jaa, jpørger jeg mig ofte felv: Hvad og hvorledes ffal du preedife? Svaret er jo i en Henfeende og det i den vigtigfte Henjeende, Gud jte Lov, ganjfe let. Intet andet fal jeg prædike end de dyrebare Sandheder, Guds Ord indeholder, og det hele Guds Ord, ,der er nyttigt til Lærdom, til Overbevisniug, til Kettelje og til Optugtelje i Retfærdighed", og ,jom fan gjøre Mennejfet vis til Salighed formedelft Troen paa Jejum Kriftum" — er jo Kilden, den aldrig udtømmebde Kilde, hvoraf jeg ene fal øfe. Men alligevel, naar jeg fer hen til Hedningernes fuldfomne Fremmedbhed for alt, jom angaar Guds Rige, deres Vanjtelighed for at funne fatte de dem fremmede himmelffe Sandheder, deres Uføliomhed og Ligegyldighed for alt, fom angaar Sjelens Frelfe, fort, deres aandelige Mørke og Død, — faa man jeg atter og atter fporge mig jelv: Hvad og hvorledes ftal du prædife, at du fan væffe deres Opmærfjombhed, vække hos Hedningerne Følelje af, at de er Menneffer? Tordner du over dem med Lovens fordøm= mende Røft, der forkynder Forbandelje over enhver Lovens Over træder, faa føle de det iffe: de fjende hverfen Synd eller Frygt for dens Straf af ham, paa hvem de iffe tro.
Stildrer du for dem Guds ftore og underfulde Kjærlighed og Naade i Jefu Krifto: de fatte det ikke og føle det ikke, og derfor, hvad ffal du prædife? Imidlertid ved jeg, at prædike alle Guds Ords Sandheder, forfaavidt fom de er nødven hige af vide til Salighed, og fom vi har dem famlede i vor friftelige Børnelærdom. Jeg finder det ijær magtpaaliggende at iremheve Syndens Natur og Væjen fom Fieuditab imod Gud, og deraf vije Nodvendigheden af Frelje og Befrielje fra Synden ped den Vei, Gud i fit Ord foreffriver. Ved enhver Gudstjenefte (aber jeg Forfamlingen gjentage de ti Bud, — og da ,Syndens Grfjenbelfe fommer ved Loven", faa pleier jeg atter og atter i Foredrag at forklare Budene for dem, dels i Korthed og dels udførligere. Saaledes foretog jeg mig før Adventstiden at gjennemgaa Budene udførligere end nogenfinde før, et for et, indtil jeg havde gjennemgaaet dem alle, og gjennem det Hele ogjaa jøgt at vife Hedningernes ftore Afvigelfer og den vægtige Grund ogjaa de havde til at ydmyge fig for deres himmelfte Konge og til med Begjærlighed at lytte til Bubdftabet om Frelfens Vei, hvorpaa jeg gif over til Guds ftore og underfulde Raadjlutning til Men= neffets Frelje fra den Forbandelje, fom ifølge Guds uroffelige Lov hviler over alle Lovens Overtrædere. Paa Adventsføndagene talte jeg da om Uabenbarelfen af Guds Frelfes Raad i Tidens Fylde; Forløjeren var fommen og havde taget paa fig Lovens Forbandelje i vort Sted, og ved fin Lydighed, Lidelfe og Død betalt for vore Synder, — Frelfen ftod nu alle aaben, ogfaa Buluerne var den traadt nær, — Herrens Ord var fommet og alle dets Forfyndere havde det vigtige Værk at raabe i den aandelige Ørfen: ,Bereder Herrens Vei! Omvender Eder, thi Guds Kige er fommet nær." Det var nu af ftørfte Vigtighed ei at for agte denne Stemme; thi den komne og endnu ftedje i fit Ord fommende Frelfer fulde endnu komme igjen, ei mere i Tjener jfiffelje for at lide og dø for vore Synder, ei mere for i fit Cvangeliums jøde Ord at falde alle Syndere til Omvendelfe og Annam melje af hans Naade, men i Herlighed, fom al Verdens Dommer, til Street og evig Fortabelje for alle, fom ei vilde være hans Evangelium lydige, men til evig Forløsning for alle hans troende. Det var derfor jaa nødvendigt at fege Herren, medens han var at finde; han var dem nu nær med fit Ord, ja ftod allerede midt iblandt dem, han, fom de ikke fjendte, og fom dog var den enefte, der kunde redde dem. Nu fom Juledagen, og en Stare af over 150 famfede fig, og jeg talte om Jefu Fodfel i Ringhed, dens Betydning og Vigtighed for og, hvorom Sangen fra Himlens Hærffarer vidnede. Søndag efter Jul ftillede jeg Hyrdernes Exempel for Øie og føgte at lægge Hedningerne paa Hjerte, at fun ved at gjøre fom hine Hyrder, ei blot høre, at en Freljer er født, men ogjaa føge at finde og erfare ham for deres egen Perfon, ved ffjont ei legemlig fom hine Hyrder at gaa til Bethlehem for at faa Barnet at fe, men fun med Bøn og Hjerte at ty hen til den nu paa Himlens Throne ophøiede Freljer, der er overalt tilftede, hvor fun Hjertet føger ham, — fun derved funde de fomme til at nyde godt af hans Frelfe, fom da vgfaa Hos dem vilde fremfalde Lov og Taf og ganffe andre Tafnemmeligheds- og Glæbdes-Yttringer end de for nærværende fjendte.
Bettergreen beretter:
Som antydet, holde vi nu Søndag i Vognhufet, og Folk vedblive at fomme i iffe [idet Antal; rigtignof holde de jommetider faadan Støi, at der iffe jpores ftor Virkning af det, de har hørt; men vi er dog glade ved at fe dem om Søndagen. Man fan tænte fig nogenlunde, hvordan det er, naar en 30 a 40 Menneffer, idet man figer Amen, gjentage dette Ord med Skrig og Latter, fordi det er et Ord, fom de ikke fjende.  Juluerne le nemlig af alt, fom er nyt, og fom de iffe forftaa. En Søndag efter endt Gubdstjenefte hørte jeg jaadant forfærdeligt Speftatel og Dans lige udenfor Hujene; da jeg kulde je til, var det en Jfanuzi, en ganife ung Pige, der ved fine Herefunfter fulde finde ud, hvor en Kniv var ftjult, og hele Flokken var nu jamlet om hende, klappede i Hænderne, fang og danfede alt, hvad de kunde. Det var nu tydeligt, at det var beregnet paa at tivre og. Der er dem, fom tænfe fig disje Hedninger fom jorgmodige Folk, der i Bevidfthed om fin egen aandelige Glendighed gaa faa at fige nælten med Taarer i Øinene, og til hvem man derfor fun behøvede at fige et [idet Ord, faa ffulde det finde Indgang; men nei! vil man fe rigtig livlige og muntre Folt, jaa fan man bare tomme ud og fe Buluerne; de le af alt, de anfegtes ikke af noget; lide de et ftort Tab, eller der vederfares dem en Ulyffe, faa fan de fture lidt en Times Tid, men bagefter danfe de lige friftt. De gaa fom ofteft danjende og fyngende, rafft og fjæft, Dilfer venligt, naar man moder dem, og fan faa overfladiff være ganjte godslige; men jaa de fig paa famme Tid Leilighed til at æde en op paa en nogen» (unde ffitfelig Maade, jaa gjorde de det gjerne. At tale til diske muntre, — og jeg vil iffe tale om retfærdige Folk, thi Synd Har de naturligvis ikke, — om Synd og Naade, fynes for mennejfelige Dine ganjfe fom at fvætte Vand paa Gaafen. Der er naturligvis under al Lighed ftor Forffjel paa de enfelte blandt dem, fom blandt andre Folk; mange er ganjte honette Mennejfer, jom maaffe ogjaa vilde blive friftne, var der blot iffe — lidt iveien. AF, hvor ganffe anderledes Hevenftabet er, end man hjemme tænfer fig: faa erteondt, faa gjennem egenfjærligt, en Heongjerrighed, faa at Haarene fan reife fig paa ens Hoved. At tilgive den aller= ubetydeligfte Fornermelje, er dem umuligt; de græde af Vrede og Hevn, indtil de faa tiljredsftillet fin djæveljfe Loft; og naar de dette har faaet, faa le de, — o hvilte Taarer, hHvilten Latter! begge lige forfærdelige; jeg har aldrig været Vidne til noget faa hjerteffjærende. Ser man dette, jaa undrer man fig mere over, at et Menneffe fan blive udreven af diske djæveljfe Baand, end over at faa faa er omvendte. Hvor tiltrænges ikke den virkfomite Deltagelfe fra Hjemmet, de mejt indtrængende Forbønner til Herren baade for dem og for og!
Kielland river:
1fte Juledag var her efter forudgaaen Bubdjendelje en temmelig ftor Forfamling tilftede, men aldrig har Stolen været ftørre, og jeg havde temmelig ftor Vanffelighed ved at faa faldt dem faavidt til Orden, at dog de, fom vilde høre, kunde faa det. Jeg maatte flere Gange afbryde og ffjænde paa dem, og fagde dem ogjaa efter endt Tjenefte, at de heller funde blive hjemme, naar de iffe vilde forholde fig rolige, at alle uffiffelige herefter ffulde ubdifes 0. 1. v., og det har ogjaa fenere været mere ftille. Jeg frygtede for, at min Ufuldfommenhed i Sproget fornemmelig var Styld i, at deres Opmærkfomhed ikke jaa let kunde feengiles, og jaa er det ganffe vift ogjaa for en Del, men et Par af mine Gutter, fom var meget fortrydelige over Folkets upasfende Opforfel, forfifrede mig gjentagende, at jeg taler forjtaaeligt og tybeligt nof for dem, fom vil forftaa mig. Med faadanne tildels fnatfende, tildels fnifende Tilhovere fan man nof tænke fig, det ikke er jaa let, ifær for en Begynder, baade at tænke paa Hvad man ffal fige, og Hvorledes man ftal udtrykte det i et fremmed Sprog, og hvor maa dog ikke alle Vrædifanter derhjemme prifes Iyffelige, fom iffe alene fan tolfe Herrens Sandheder af fuldt Hjerte i fit eget Modersmaal, men ogfaa har rundt om fig Starer af opmærffomt lyttende Menneffer, blandt hvilte dog mange fan antages at være fomne for at finde Næring for fine Sjele. En faadan Opmuntring findes her endnu fun faare lidet af. Men her gjelder det ogjaa ret at arbeide med Haab mod Saab, og det Haab har jeg vgjaa, Gud være Tak, at iffe alle Sæbeforn ftrag opinappes af Fuglene ved Veien.
En Søndag paa Umpumulo ffildres af Udland paa følgende Maade:
Slokten er 11, og der ringes førfte Gang. Klokken 117 ringes anden Gang. Folk begynde at famles i Berandaen, og Klokken 12 ringes jammen. Medens der endnu ringes, gaa vi til Kirken. Vi finde den aaben. Det fan hænde, at vi træffe den ganffe tom, men det jæbvanlige er dog, at der fidder nogle faa, og inden vi har fat os ned, begynde Sæderne at fyldes. Veirliget har faa megen Indflydelje paa Antallet af Kivfebejøget, men det træffer nu til at være et Middeltal af 100. Klokken lyder endnu, — nei nu iffe mere; Gudstjeneften ffal begynde. Men hvor er Klokkeren? I Forbigaaende være det jagt: Hovmodighed bragte faavel Englenes fom de førfte Menneffers Fald. Disje omvendte, iffe alene paa Umpumulo, men hele Slegten friftes meget af Hovmod, og for at undgaa deres egen Stade har vi iffe vovet at bruge nogen fom Klokker hidindtil. Paa de nærmefte Sæder ved Alteret fidder alle paatlwdte, bagenfor er der nogle med Tæpper, Trøier, Skjorter, enkelte næften nøgne. Nu er alt ftille. Der fommer Preften i Kordoven. Han læfer Indgangsbønnen og flutter med Fader vor. Han begynder at fynge en Overfættelje af: Søde Jeju, vi er her. Menigheden ftemmer i med. Bed Slutningen af andet Vers ftaar han op og gaar for Alteret, holder fin ftille Bøn, og iføres Mesjejfjorte og Mesfehagel.
Det fidfte Vers er ogfaa tilende. Breften mesfer: Ujehova ma ka be na ni! af fuldt Hjerte, faa det Hinger i Kirken, og Menigheden fvarer: Le be nomoja wako! NMogle af Mendenefynge en Oftav under; det er Hangfuldt og fter med god Vilje og af Hjertens Lyft. Saa vender Preften fig til Alteret og mesfer: Like si kuleke sonke, og mesfer jaa Dagens Kolleft og Menig= heden fvarer: Amen. Nu vender Preften fig igjen til Menigheden og mesfer Epiftelen, fom hører Dagen til, og Menigheden ftaar op, — met der er nogle nøgne i fiddende Stilling, ellers er alle ftaaende, indtil Epiftelen er tilende. Der er nogle, fom fe i Bøger? Det er Grændfefaffer-Teftamenter. Dette Sprog har endnu blot Dele af Teftamentet overfat. Nu fætter Menigheden fig ned, og Frejten begynder Hvimesjejalmen. Menigheden ftemmer i, og midt i 4de Vers gaar han paa Præditeftolen, forretter fin ftille Bøn, og naar Verfet er tilende, opfordrer han lydefigt til at bede; han beder ogfaa felv lydeligt og flutter med Fader vor. Nu oplæjes Dagens Evangelium, hvortil foie en fort Bøn af Joh. 17. Evangeliet gjennemgaaes med oplyjende Bemærkninger til. Der gaar en ud, han har druffet ØL Der gaar jo flere. Taleren lader fig dog ikke afbryde derved; thi med bare Fødder gjør det itfe jaa ftor Larm, og fnart er de inde igjen. Et Thema be: handles noget nærmere, figtende til, Hvad vi ffal tro og gjøre, og hele Prædifenen varer neppe en halv Time. Som fæbdvanligt fluttes med den forordnede Bøn og Fader vor, og Menigheden ftaar op og modtager Herrens Velfignelfe. Preften gaar nu igjen for Alteret, angiver Nummeret af en Salme, fom han iftemmer. Menigheden deltager. Det er blot et Vers. Her er idag ingen Yorn at døbe og ingen Altergang, og faaledes vender Preften fig med bet fædvanlige Ønjfe til Menigheden, og Menigheden foarer. Solleften mesjes jom jæbvanlig, Menigheden ftaar endnu engang op for at modtage Velfignelfen og fvarer: Amen. Slut: uingsjalmen iftemmes; den er ogjaa blot et Vers, men det gjentages 2 Gange. Efter ftille Bøn forlader Prejten Alteret, fætter fig lidt paa Bænfen, og træder faa hen i Kordøren og holder Slutningsbønnen, fom ender med Fader vor. Men hvad er det for en Larm? Jo, nogle Ungdommer finde Behag i at træde haardt paa Trægulvet, de er ikke vante til faadant. Vi finde Førgenfen: Vidnesbyrd. 9 inart, at det iffe er noget farligt. Den, fom inden Gudstjeneften har uddelt Salmebogerne, famler dem nu fammen og bringer den paa fin Plads til næfte Søndag, og fnart er vi alene, vi lukke Døren, gaa hjem og fe, at Klokken er alt over 11/2. Det lod dog iffe til at være faa længe.
Skolearbeidet.
Følgende Uddrag af et Brev fra Oftebro omtaler Borne: ffolen:
Børnene felv er iffe uvillige til at lære, ja mange af dem vife ftor Lyft til at lære at læje og ikke faa af dem er forftandige Børn, der fuart vilde lære noget, derfom jeg var nogenlunde iftand til at tale med dem, og derom Forældrene ikke hindrede dem i at fomme til Stolen. Men dette gjør de. Jeg ovmuntrer dem idelig til at fomme, men naar jeg, faa godt jeg fan, taler med Forældrene om at fende Børnene hid, fan har disje mange Undffyldninger, alt efter fom Aarstiden er. Om Vaaren fige de: Vore [maa Børn maa paste vort Kvæg, medens de ftørre arbeide paa Ageren og faa Melis og Kafferforn. Om Sommeren fige de: Vore Børn fan nu ikke fomme paa Skolen; thi vi maa nu pasfe paa Ageven, at iffe Dyr eller Fugle æde Frugten af. Naar Hoften fommer, er det iffe at tenfe paa, at de fulde fomme. Om Vin= teren ffulde man nu tænfe, at de ingen Undffyldninger kunde have, men be fandt dog ud en, den nemlig: Det er nu faa foldt, og vi gaa nøgne, faa vi fan iffe fomme, omendjtjont Børnene ogfaa da maa være ude Hos Kvæget hele Dagen, og omendffjønt det ogfaa om Vinteren er uhyre varmt. Jeg fagde dem engang, at de funde tage deres Kvæg med og komme her allefammen, men en Raffer fan iffe lide, at hans Kvæg fommer jammen med andres, og faaledes blev dette ogjaa en Undffyldning. Dog har vi nu formaaet nogle til at fomme her 2 Gange om lUgen, Tirsdag og Torsdag; naar jeg da paa bisje Dage om Morgenen gaar op paa en Hoi langt borte fra Hufene og med min Kikkert fer i det fjerne og bliver var noget Kvæg, da bliver jeg glad; thi det er et Tegn paa, at der dog maaffe fommer et Par Smaadrenge for at fære. Naar de uu fomme nærmere, gaar jeg dem imøde. De begynde da at raabe: Goddag, hvide Mand, og dette vedbliver enhver enfelt at raabe faa længe, indtil jeg, for enhver af dem, far foaret. Maar jeg nu jpørger dem, hvad vil Fi Dag? faa feder det videre: Bi vil haantere Bogen, og det fidite UD-try pasjer ganjfe godt, thi de haantere den ftatfels Læfebog ret ynfefig. Det forjte, vi nu gjør, er at føre dem til Bækken og vaffe dem; derpaa iføre vi dem Kjoler og Skjorter, fom vi fit med og, og iførte en jaaban Dragt fe disje forte Børn ikke jaa gale ud endda. En Skjorte er her i dette Klima Hedning nok for dem. Nu gaa vi til Stolen. Naar jeg taler om Skole, faa maa I iffe foreftille Eder en Skole fom den, I har i Stavanger. Vi har viftnof Husrum nof, men Skolens Inventarium bejtaar fun i en Bogftavtabel og en Læjebog. Undertiden vifer jeg Børnene Bil= lederne i Bogen: Udfigt over Jeju Krifti Liv paa Jorden; Synet af Jejusbarnet i Marias Sfjød glæder dem meget. Men naar jeg gradvis gaar igjennem Billederne, til jeg kommer til det, der vifer Jefum bærende fit Kors og forsfæftet, da raabe de: Mimo! et Udtryf, der betegner Overrajfelfe eller Forundring, og naar jeg figer dem, at Jejus er død for vore Synders Skyld, fe de paa mig med gjennemborende Blik.
Af et andet Brev hidjættes følgende:
Med Skolen gaar det desværre jmaat, og vor ftedje nærede Frygt vifer fig notfom grundet. De førfte Dage fom fra 2 Gaarde omtrent et Snes Børn, men allerede inden førfte Uges Udgang hændte det, at Fugle og Aber ødelagde Agrene, naar Børnene var paa Stolen, og de udeblev fnart næften aldeles fra den ene af hine Gaarde. Et Par Dage havde vi ogjaa en Flot Børn fra en anden Kant, men da de baade førfte og anden Gang maatte gaa hjem faa nøgne fom de var fomne, fom de iffe mere igjen. Bi gjorde og al mulig Flid for at gjøre Undervisningen faa afverlende og interesjant for Børnene fom muligt, og Fru Larjen traf Anftalter til efter Læfetiden at undervife Pigerne i Søm, men alt fynes at være forgjæves.
gå mange forhaandendærende Hindringer Har Holdt dem tilbage. Det tor nof hende, at vi, maar Høftetiden er forbi, nu og da efter enhver ny og alvorlig Opfordring vil faa flere, men deres Udhol= denhed vil afhænge af, hvorvidt Forældrene fynes, det lønner fig at jende bem, om de nemlig faa noget for det. Jeg fyurgte for nogle Dage fiden en liden Gut, hvorfor han aldrig tom paa Stole. Far negter og, jvarede han. Hvorfor negter han Eder, hvad figer han? fpurgte jeg. Han figer: Hvad ffal I gaa efter, mon derved vindes Kjør? Hans Fader bor i en ftor Gaard med fine 15 Koner iffe længere fra 08, end Han daglig kunde fende fin Stare af Børn i vor Stole. Som Undifyldning fremfører han felv, at hans forte Børn itfe forftaa at lære. Fra iffe mindre end 8 Gaarde funde Børnene daglig fomme til vor Skole, naar Forældrene fun vilde jende dem.
Medhjælper Nilfen river:
Den lille Børnejfole for indfødte Born, der endnu er i Gang, ffaffer mig megen Glæde, og jeg haaber til Gud, jo længer det forunbes mig at jysle med den — jo mere Glæde vil den ogfaa ftaffe mig. Bel er den liden endnu denne Stole, hvad Difcipel= antallet angaar, og forfaavidt neppe Omtale værd. Den er dog en Del af min Gjerning her, og Børnene, hvor faa de end er, dyrekjøbte Sjele, om hvem Jefus har fagt, at Guds Rige hører dem til. Ved Daaben er de Medlemmer af dette Rige. DO, at det nu maatte lyftes mig, at de, omgivne fom de er af faa meget ondt og udfatte for faamange ffadelige, ja fyndige Indtryk, maatte faa Sandheden og Sandhedens Vei fjær. , Uden mig fan I intet gjøre," har Herren jagt, men med ham vil jeg haabe hans bedte Velfignelje. De er endnu faa maa, der regelmæsfig daglig be: føge Stolen (fra 5—8 Aar, tænker jeg). Ingen af dem fan læje vent endnu; men om iffe længe haaber jeg, en af dem, den ældfte, en liden Pige, vil naa frem til Renlæsning. Jeg har Hidtil anvendt den mefte Tid til at indøve Abcen og ved Siden deraf lidt Bibelhiftorie og Strivning. 2 Timer daglig anvendes paa den Maade.
Undervisningen af de paa Stationerne værende vorne har lagt iffe lidet Beftag paa Misfionærernes Tid, men har ogjaa gende Udtafeljer af Larjen:
Arbeidet i Stolen er bleven uafbrudt fortjat. Det er denne, fom fynes at give det meft grundede Haab om Frugt, ligefom Det er en Kjendsgjerning at ingen andre, faavidt jeg ved, er blevne døbte end faadanne, fom i længere eller fortere Tid har havt Undervisning i Skolen, hvor ogfan Guds Ord foredrages. De, der har været fængit paa Stedet er ogjaa de bedfte i moralff Henfeende. Her har været omtrent 30 indfødte i Arbeide i Kvartalets Løb, fom alle lønnes af Eelffabet. Derfor har vi vafan hver Dag havt mange i Stolen og alle til Husandagt. Dog iffe alle fomme til Under: visning; thi den, der iffe har Lyft, bliver iffe tvungen dertil, fordi han arbeider her. Der er ikke mange, der vife nogen Lyft til at fære, men de faa, fom vil, maa man derfor gjøre fig Desmere Flid med. Disfe har derfor iffe blot Skole om Morgenen, idetmindfte 4 Gange om Ugen efter Andagten, men jeg giver mine Folk en eller to Timers Undervisning om Middagen efter Maaltidet, da det i de hede Sommerdage er fvært for dem at arbeide midt paa Dagen.
Et Brev fra Udland om Skolen paa Umpumulo fætter os godt ind i Forholdene; han river:
»Seg haaber, at I iffe gjør og et fortere Befog end en Uge, og fanledes vil I faa Anledning til at fe, hvad der foregaar i Stolen. Søndag Morgen KL. 5*/> hore vi Klokken ringe, og alle indfødte paa Stationen og Mandfolfene af Opfidderne gaa til EStolehujet. Forft fynges et Bar Vers, Kolleften læjes, Gyiftelen opjøges af dem, fom har Bøger, og den læfes, ligeledes Evangeliet, alt af Læreren og efter Lærerens Overjættelje. Eu fort Forklaring tilføtes, og ffjondt Læreren pleier jelv at flutte med en Bøn, faa opfordrer Han dog idag en af de tilftedeværende til at flutte, og efter at have funget et Vers gaar Forfamlingen. Hvad der fore gaar fra KL. 11 til 2 Eftermiddag, har vi alt fet i Kirken, og da der nu ringes mellem 2 og 3 Eftermiddag, faa er det for atter at gaa i Sfolehujet. Det er en af de omvendte, fom fidder paa Læreftolen og angiver en Salme, fom jynges. Forjamlingen er omtrent den famme fom om Morgenen. Nu fpørges enhver ifær, eller ialfald flere, Hvad der erindres af Terten og Predifenen. Siden giver han fin egen Forklaring eller Anvendelje og flutter med en Bøn og Fader vor. Et eller to Vers fynges, og For famlingen opløjes. Det varede omtrent en Time. Søndagen er nu forbi, hvad Kirke og Skole angaar. Mandag Morgen ringes der Kl. 3/2, og Arbeiderne forjamles i Skolehufet; der jynges, og et Kapitel overfettes frit af Bibelen, dertil føtes nogle Vemertninger, og Læreren flutter med Bøn, og der fynges 2 Vers. Kvæget fommer hjem lidt før Solens Nedgang, og Arbeidet maa før den Tid være fluttet, for at Gutterne fan være færdige til at melfe. Efter Melfningen fpifes, faa ringes til at gaa i Skolehufet. Five Lamper tændes, og der hHvldes Andagt med Sang, Læsning af Bibelen og Bøn. Nu udtages Papir, Penne, Bleek og Grifler. Papiret uddeles, men det er dog iffe til mange; andre hjælpe fig felv til Tavler og Grijler. Gutterne har det ene Bord og Pigerne det andet, og ved hvert er der flere Klasjer. Læreren er beffjej: tiget ved det ene Bord og Konen ved det andet. Tiden er fnart forbi, 2 Vers af Salmen: Nu hviler Mart og Enge, fynges til Slutning. Sfrivematerialierne bringes tilbage til fit Sfed, og Lamperne fluffes. Ved at fe paa Klokken fe vi, at Andagten og Stolen har varet 17/2 Time. Tirsdag Morgen ringes paa famme Tid fom Mandag; manffe vil I fige, at I ikke forftaa Sproget og da Formen for Andagten er den jamme, gaa J iffe med idag.
Beføg i Suluernes Hytter.
Larjen ffriver:
Den Sde Februar reifte jeg med vor Dreng Utozana til Sntimbiti. Det regnede noget, men vi haabede, det ffulde lette lidt ud paa Dagen. Da vi fom derned, var jeg vaad til Skindet, og da det vedblev at regne, fom ingen Folk fra de andre Kraale. Jeg jagde til Høvdingen, at han fit falde fine egne Folk (nemlig de i Hans egen Kraal boende) fammen, og faa fik vi holde til i en Hytte. Han var villig dertil. Omendjkjont fun en Kafferhytte, var jeg bog noget flau ved at frybe ind i den med mine Klæder maa, fom Bandet randt af. Jeg havde imidlertid tørre Klæbder med. Da jeg havde klædt mig paa, gjorde en af de indfødte i Hytten den vittige Bemærkning: Se, nu er han lige tør igjen, hvortil en anden fvarede: De Hvide Folk overvindes fun af Døden, fvormed Han vilde fige, at intet Uveir funde hindre dem fra at fomme, hvor de vil. Nu fagdes Sild paa Avneftedet midt i Hytten, og da der ingen Aabning var for Røgen, var der fnart jaa tykt af Rog, at jeg hvert Øieblik maatte ftiffe Hovedet ud igjennem den lille Aabning, fom de falde Dør, for at nappe Luft. Dog havde vi det noffaa hyggeligt derinde. Forrige Uge var Hovdingen her Hos og med et ftort Følge for at hente fit Deetfen, Naale, Traad, Salt og Mediciner, og idag bemertede han allerede, at det iffe er den rette Tid nu at holde Søndag, at dette bedft fan ffe om Højten, naar Folkene er færdige med Indhøftningen 0: 0:
En lUges Tid før Sul gjorde jeg en Vandring hen til nogle Gaarde omtr. 4 Mil fra Stationen, et Sted, jeg iffe hidtil havde beføgt, men hvis Indbyggere dog af og til bivaanede Guds tjeneften. I en af disje Gaarde udtryfte jeg min Overraffelje ved at finde i Hovedmanden en Perfon, fom da faa mig for førfte Gang. Han havde engang været paa Stationen, fortalte Han mig, før jeg fom; fiden havde han ftedje været ipa. Jeg udjpurgte fam om Hans Sygdom, hvilken han bejfrev fom en Smerte i alle Lemmer, der gjorde ham ude af Stand til at forlade fin Hytte end fige Gaarden. Hans Børn gif om Søndagen til Stationen, jagde Han, og fom hjem og fortalte ham om Herren deroppe. Jeg ipurgte, naar de fidft havde holdt Søndag. fjor, var Svaret. Siden havde de ikke funnet gaa, fordi han var jaa fog. Manden foretom mig forøvrigt ganffe raft, og da jeg efter nogen Samtale med ham gif, ftod han op og ledjagede mig gjennem Porten.
Da jeg fom til næfte Gaard og havde fiddet der en Stund, fom den famme Mand gaaende nof faa raft, font han nylig havde forfiffret mig, at han, jelv naar der var Øldrikten i nærmefte Gaard, aldrig var iftand til at gaa did. Jeg fpurgte ham, Hvad der nu var hændt ham. Af, han funde ikke gaa, men han maatte dog ud idag, fiden jeg var ber, fvarede han, idet han lo og fortalte de omftagende, at jeg fpurgte ham faa, fordi han havde fortalt mig, af han var fyg. Seg tog til Orde og vifte dem, hvor flemt det var, at de var faa fulde af Ujandhed, faa at vi, felv naar de talte jandt, iffe funde ftole paa, hvad de fagde. Blot til Undfyldning for, at han iffe fommer for at høre Guds Ord, har han der, vedblev jeg, idag fortalt mig, at han var faa fyg, at han iffe engang var iftand til at gaa jaa langt fom hertil, og fe, der er ban, og gaar lige faa rafft fom jeg; det var og langt fjærere at høre dem tale Sandhed og angive de fande Grunde, hvorfor de forjømte Anledningen til at høre Guds Ord, end at høre dem opdigte alffens Undifyldninger 0.7. 0. Ja, faa er vi, jagde de, vi inaffe blot (uden at mene noget med det). — Medens jeg fab her og talte med Folket, fom en gammel Kone og bhiljte mig jaa underdanig og underlig, faldende mig Konge, Fader og alt godt. Sun havde iffe jet mig før, hun var gammel og udlevet ; hun var nu glad, at jeg fom, thi hun faa nøgen om Nætterne 0g dræbtes af ulden. Jeg fpurgte hende, om hun da vidte, hvem og hvad jeg var. Ja, gif iffe hendes Børn hver Søndag til Stationen? Jeg fpurgte, om hun da aldrig havde gaaet eller ønffede at aca bid. Hvad ffal jeg gaa med? jvarede Hun; jeg har ingen næ, fom fan bere mig op Bafferne, jeg er gammel og ublevet, fe her! og bun vifte mig fit gamle, furede og ryntede Legeme. Jujt fordi du er gammel, jagde jeg, trænger du desmere til at høre Guds Ord; thi idet du figer, du er gammel og fvag, faa tilftaar du, at Døden er nær, og at dø vel fan fun Guds Ord lære dig. Sa, det er fandt, fagde hun; mine Børn fortælle mig om Unkalunkulu, Herren deroppe. Hvad fige de da, de har hørt om ham, fpurgte jeg. Gfter flere Gange at have trængt ind paa hende med jaadant Epørgsmaal, fom hun endelig frem med Forraadet af fin Kundffab, der visjelig var ftørre, end jeg havde ventet. Hun vidfte, at Unkulunkulu var alles Ophav, at alle Menneffer, Hvide fom forte, havde fælles Udjyring og var en Slegt; at Unkulunkulu fagde til Mennejfene, at de kulde bo jmuft paa Jorden, ikke ftjæle, ikke lyve, iffe bedrive Hor; at de jfulde vandre paa en god Vei og iffe dræbe og opæde hverandre.
vije mig fit nøgne Legeme og bede mig om noget at værne det med mod Kulden. Hun kunde ikke gaa til Stationen; vilde jeg jende Vognen efter hende, faa fulde hun nof fomme. Da jeg jenere fpurgte Folket i Gaarden efter Stedet, hvor de tage det hvide Ler, fom de havde bragt og, og bad dem bringe mere, faa fom hin gamle Kone igjen og fpurate, hvor meget Ler hun vel maatte bringe for at faa et Stykke Tot. Hvorfor fporger du faa, fom er jaa gammel og ffrøbelig, at du itfe fan gaa tomhændet, og hvorledes fan du da tale om at bringe det tunge Ler? Hun forfilfrede nu, at hun nof fulde bringe Ler, hvis jeg vilde give hende Klæder derfor; jeg fulde fe, hvorledes hendes Knæ ffulde ftyrfes da; thi hun frøs jaa. De omftagende begyndte nu at le, da de mærkede, at hun havde forjnafket fig, og forudjaa, hvad der vilde følge fra min Side, og en føgte da at hjælpe hende ved at fige, at hun iffe mente felv at bringe Leret, men at lade fine Folk bringe det.
Af en længere Reifeberetning fra Schreuder meddeles føl gende:
Jeg funde nu gaa over til at fortælle, at da den faftjatte Tid tom, fom ogjaa den forjættede ftore Lærer, fom hverfen var mere eller mindre end Guds egen Søn, lige med Gud i Væfen og Maat; og da han altid havde været hos Gud og felv var Gud, fjendte han fuldeligen alle Guds Ord, og faa fuldkomment fuldendte han al Aabenbaring, at Menneffene ikke mere behøvede nogen yderligere ny Aabenbaring, men havde nu om Guds Vilje, Raad og Gjerninger en faa fuldftændig Undervisning, fom de tiltrængte for at funne være virkelig lyffelige paa Jorden og vorde fyffelige efter Døden. Og denne Guds Søn Sejus havde af Faderen faaet Magt til at befegle fin Sendelfe med ftore Under gjerninger (Gvoraf flere opregnedes), hvormed han yderligere over bevifte dem, der vilde lade fig overbevije, og ftoppede deres Modfigelje, fom forfætligen og trodfigen mobfatte fig ham. Men efterjom bet ikke hjalp de forte Menneffer, at de havde umiddelbar Aabenbaring fra Gud, da de ved Djævelens Lift blev adjFilte fra ham, faa iffe blot forfyndte Jejus Menneffene Guds Vilje, Saad og Gjerninger, men, hvilket var Hovedjagen, han iftandbragte den faalænge ophørte Forening mellem Gud og NMenneftene ved at forftyrre den hidtil woverfommelige Adftillelfe, Hvilken var Syndeftylden og dens Straf 2: timelig Død og evig Fordømmelje, — og aft dette fuldførte han ved, ifølge Overenskomft med Fade ren, vor hellige og retfærdige Dommer, at paatage fig Mennejfe-Hedens jamlede Syndejfyld og betale derfor, og han betalte derfor derved, at han fod fomme over fig den Syndeftraf, fom alle Men= neffer havde fortjent og var Fyldige at lide, og i Hvilken de gan! vift vilde Have ligget under uden nogenfinde mere at fomme u deraf, hvis ikke Han, ftjont han fed Døden i dens fulde Vitterhe og Vægt, iffe blot var fommen ud af Døden, men endog havd dræbt den, idet han fun fod dens Skygge tilbage, men dræb dens evigt ødelæggende Vejen for alle dem, der vilde holde fi trofajt til Ham. Og at han vandt denne Seier over Døden, det bevifte han ved igjen levende at opftaa af Døden og Graven, hvortil mangfoldige var Vidner, med hvis Dine ogjaa vi nu | og med hvis Øren vgfaa vi nu høre formedeljt Guds Aand Hjælp, og derfor funde nu ogfaa vi vidne herom for dem (d: de indfødte).
Ved dette Stykke i Sandhedens Forkyndelje er det, at disje indfødtes jyndefitre Ligegyldighed jmerteligft føles af Misfionæren og ofte legger fig med en fnugende Tyngde paa hans bekymrede Sind; thi med jo jtørre Varme, Inderlighed og Fynd Misfionæven føler fig at afhanble dette fit og alle Menneffers Livsipørgsmaal, uden hvilken al hans øvrige Præbifen er uden Hold og uden Betydning, des jtørre forefommer ham ogjaa Tilhørernes Ligegyldighed og Vefymringsløshed, ftjont den i Grunden er og bliver den famme. Saaledes forholdt det fig ogjaa hermed paa hin Meife. Tilhørerne ytrede ftundom fin Beundring over Freljerens Undergjerninger og Undergjerningskraft. hvorimod de iffe jynte8 at have noget at indvende ligejaalidt fom imod det, at hans Unbergjerninger gjordes for at ftadfefte hans Gendelje og Lære; undertiden funde de ogjaa tilfjendegive fin Uvilje mod dem, jom ibjeljlog ham;
Bo Fortællinger; men at han ffulde være død for vore og deres Synder og igjen opftanden til vor og deres Retfærdighed, det er Anftødsftenen, de i deres vantro Blindhed ifte fan komme over, og faa ganffe har denne Verdens Fyrfte forblindet disje vantros Sind, at de bogftavelig, fom Profeten figer, falde det onde godt og det gode ondt: for dem er meget Synd, ja Dødsjynd, fom hverfen i Guds eller andre Menneffers Dine har endog Skygge af Synd, og for dem er meget iffe blot ingen Synd, men baade naturligt og godt, fom i Guds Øine er Synd.
Mebddeleljer om Folkets Forhold til Misfionsarbeidet.
Slovhed og Ligegyldighed.
Mange Breve omtale den Sløvhed og Ligegyldighed, fom Folfet har vift. Larjen river:
De Stationen nærmeft boende Juluer jove endnu deres dybe aandelige Søvn; de vedblive med deres jyndige hedenffe Sikke fom forhen; med fuld Foie fan man anvende paa dem, hvad Paulus figer i Rom. 1, 29—832. Her er ingen, jaavidt jeg ved, der fomme til Gudstjeneften for at høre Guds Ord, og dog fomme De, jaa her aldrig er tomt om Søndagen, og i Ugen er ber Folk hver Dag, jaajnart Veiret tillader det. Mogle komme til Gubdstjeneften maaffe af en dem felv ubevidit Drift eller af Vane, andre fun af fjodelige Henfyn, og her er ikke et enejte Glimt at fe, Der fan fremfalde Tanken om, at de i fjernejte Maade lade det Ord, de høre, have en jaadan Indflydelfe paa dem, at de vil indrette deres Vivi og Vandel derefter; i det høiefte er her fun nogle, fom fynes at beholde noget af, hvad de høre, i Hukommeljen.
Det er ellers mærkværdigt, med hvilken UdhHoldenhed de fan ftræbe efter at opnaa en ellers ringe Ting, naar den har vakt deres Attraa, og Hvilke Midler de fan anvende for at fomme i Befiddelje af den. De flefte Tilhørere om Søndagen har vi i Højttiden ; Hvorfor? dels fordi de Sommeren igjennem maa vogte Agrene, men dels og fornemmelig fordi de er af den Formening, der er aldeles ugrundet, at vi iffe vil fjobe deres Mais, derfom de iffe fomme her ,for at holde Søndag". De undlade derfor iffe at fremftille fig om Søndagen efter Gudstjeneften talende med 0$, for at be fan være visfe paa, at vi fe dem og ved, at de har været her, og de vil da fidde faalænge, indtil Talen begynder at breie fig om, Hvad de har hørt af Guds Ord, men da er det Tid at fige Farvel! At denne Slutning er rigtig, er klart deraf, at naar de har folgt deres Mais, for denne faaet de Penge, de tiltrænge til Hytteffatten og til andre Fornødenheder, fer man ikke de jamme Folk igjen paa fang Tid. Saaledes maa ogjaa den dem paalagte Skat tjene til at drive dem til at høre Guds Ord.
En Mand ffjendte forfærdelig paa nogle Piger i fin Gaard for nogen Tid fiden, fordi disfe var uvillige til at bejøge Gudstjeneften, figende blandt andet: Mene J, at Maifen vor vil vore, naar I iffe vil gaa at tilbede hog de hvide Folk om Søndagen? De har nu jaaledes den famme Mening om og og om vort Ophold Her, fom de har om deres Megnmagere eller Reandoftorer, fom de falde dem, fun med den Forffjel, at vi, jom de mene, frembringe Regnen paa en anden Maade end hine; ja, de mene, at vi har en befynderlig letvindt Maade at fremfalde Reg= nen paa. Du taler blot til Herren i Himmelen, og faa fomme Skyerne frem. Jeg ved ikke, at jeg nogenfinde har bedet om Regn; men de mene, at det ligger ftiltiende i det at holde Søndag, at Regnen maa fomme. Saaledes ftaar det til med Mængdens Mening, og derfor fan vi iffe blandt denne vente for nærværende at fe mere Frugt af denne Del af vor Virkfomhed. Ikke et enefte Menneffe har yttret et Ord eller er fremkommet med et enejte Spørgsmaal, der fan tjene til at frem falde den Formodning Hos 08, at de tænke paa noget andet end paa, hvad der angaar dette nærværende Liv; og da de, efter hvad vi faaledes maa flutte, fomme fun af timelige Henjyn, faa — jeg ffulde ikke vove at fige det, berfom det itfe var grundet i det fiffre Guds Ord — fommer Djævelen og tager Ordet af deres Hjerter, at de iffe ffal tro og blive falige. Men af hvad her allerede er fagt, og af meget mere af fanme Slags, fom funde anføres, fremgaar det tydeligt nok, hvor jaare nødvendigt det er, at Ordet bliver Hos dem, det Ord, fom, naar det engang i Herrens velbehagelige Tid annammes, er mægtigt til at gjøre deres Sjele falige ved Troen paa Jefjum Kriftum. D, naar ffal der fomme Livsaand fra Gud i disfe aandelig døde Ven? Naar ffal der fomme Band over det tørftige og Strømme over det tørre? Gid dog bette Folk jnart maatte vaagne op til Bevidfthed om Nødvendigheden af at lytte til det frydefulde Budjfab om ham, fom er fommen for at løje dem af Djævelens Snare, i hvilken de ligge fangne til at gjøre Kjødets og Tanternes Vilje!
Wettergreen river:
Jeg holder fremdeles paa at gaa omfring i Gaardene om Gøndagene; men det er desværre meget jmaat med mit Tilhørerffab. Jeg mærker ganffe tydelig, at de er kjede af Guds Ord. mSaamange der end altid er famlede paa disfe Kongegaarde, og faa let det var for dem at famles en liden Stund for at høre Guds Ord, faa er det dog fun med den ftørfte Mote, jeg fan faa opdrevet 4 a 5 Tilhorete. Paa et Par Gaarde har de fpurgt mig: Hvorfor fommer du beftandig her, jeg kulde næften tro, at du havde udvalgt denne Gaard fremfor alle andre; det kunde være godt, om du ogjaa gif en Gang til de andre Kongegaarde. Nu er her faamange Gaarde, at jeg ikke fan fomme oftere end hver Ste Søndag til hver, naar jeg fordeler det nogenlunde ligelig, og hvis jeg ffal fomme jaa ofte, maa jeg endda gaa 1 a 2 Gange i Ugen, men desværre, jaalænge Hjertet er luftet for Ordet, fan not hver Ste Søndag blive for ofte. Det fer i det hele rigtig forfærdelig merit ud heroppe; felv Prinfesferne, fom en Gang var noget villige til at høre, vil mu iffe videre ind paa den Sag. Det har hændt 2 Gange, at de har været her om Søndags Eftermiddag, jujt fom jeg fulde begynde Gudstjenejten med Gutterne; jeg har bedet dem om at vente nogle Øiedliffe og gaa ind i Stuen; men da har pludjelig en af dem faaet ondt i Maven, og faa fan det naturligvis iffe være at tenfe paa at holde Søndag; de har gaaet affted faa fort, de Har funnet. — Vi Har intet at fe hen til uden Guds Ord alene; for menneffelige Dine blandt Folket Her fer det haabløft ud. Gud være lovet! bet beror ikke paa, hvad vi jer.
Leijegang ffriver:
Raa Grund af fidfte Sommers vedvarende Tørke fom vi ogjaa iaar i Forlegenhed for Korn, hvorfor jeg jammen med Dahle har været en Tur paa Høilandet ved Umthlatuzes Kilder for at fjøbe ber. Om ber end i det ydre er mangt og meget, fom volder Møie og Bejvær, faa er det dog ikke bette, fom gjør, at jeg i den jenere Tid føler mig mere end ellers træt i min Gjerning her paa Gmathlabatini. Men det er den egentlige Misfionsgjernings GStilleftaaen, om iffe Tilbagegang, fom lægger fig alt tungere og tungere paa mit Sind. Det er, fom om der ffulde være aldeles ftængt. Vi ved jo, at Guds Ord, fom vi føge at bringe dem, har Magt og vil vife fin Magt til at befeive Hedenftabet, i hvilfenjombelft Form det end træder frem med fin Modftand; men vi længes jo efter og haabede, at det ffulde blive en Livfens Lugt til Liv for mange og ikke en Dødens Lugt til Død. Raa Unodwengu, hvor jeg i Regelen pleier at prædite om Søndagseftermiddagen, har jeg i den fenere Tid jom ofteft fun havt 2 a 3 Tilhørere. Der fynges altid paa den gamle Sang: Hvorfedes fan vi tro; Kongen vil jo flaa 08 ihjel? For en Tid fiden jøgte jeg at tale med Unvfwenda om denne deres Udebliven fra at høre Guds Ord, felv da, naar jeg tom til Unodwengu, og vifte hende, fom jo ei kunde negte at have forftaget Guds Ords Mening, hvorledes Guds Dom vilde træffe hende. Hun blev temmelig bevæget, tilftod, at det var faa; de havde lært Sandfeden at fjende, men holdtes tilbage af Frygt for Kongen. Forveften lod hun mig vide, at ogfaa de føgte at udbrede Guds Ord ved at tale med andre derom. Saaledes havde hun nylig talt med to af fine Gøftre, der bo paa EGfikepeni, faa at disje var blevne aldeles ffræmte og havde fagt, at de ei mere vilde kunne fove rolig om Neetterne.
Stavem:
Den gode Gud har bevaret og for Sygdom, han har ogjan ftientet 08 ybre Fred og Ro, og da denne Station er et Sted, hvor det i flere Henfeender er godt at være, faa Har vi med Hen= fyn til timelige Bekbemmeligheder og Goder vundet meget ved at flytte hertil. En meget væjentlig Ting favnes dog ogjaa her. Misfionen finder heller ikke her Hjerter, fom hungre og tørfte efter Retfærdighed; alle er fyge, men ingen fer fin Sygdom, ingen vil modtage Lægedom. Jeg ved vel, at Guds Ord felv maa bevirke og frembringe denne aandelige Hunger, og at man iffe fan vente at finde nogen god Jordbund i Hjerterne for den himmeljfe Sed, medmindre Gud har fnuft Klippen, bortryddet alle Forhindringer= nes Stene og pløtet den haarde Jord i Hjerternes Ager, og dog er bet ofte nedflanende at være Vidne til, hvor langt disje Hedninger har fjernet fig fra Gud, hvilket ivælgende Dyb der er imellem Guds aabenbarede Sandhed til Salighed og disje Folks formørfede Foreftillinger og Tanker, Hvilken Følesløshed ligeover= for af Guds Kjærlighed.
Mere ligefrem Aodffand.
Om mere ligefrem Modftand haves mange Meddelelfer. Lar= fen ffriver:
Da Sommeren nu begynder, fan vi ogfaa fnart begynde at gaa til Mafferne i deres Kraale, og faa faa vi da fe til, om vi finde formaa nogle Forældre til at fende deres Børn til Skole; dog vente vi iffe jaa mange, og derover vil I vel ikke undres, naar I høre deres Ræjonnement i faa Henfeende. Det fan iffe ffade 08 gamle, fige de, at fomme til Eder om Søndagen; thi vi har et Skjold inde i Hjertet, fom Eders Ords Pile ikke fan trænge igjennem, men Børnene er endnu myge og bløde, og det kunde derfor let hænde, at de blev overvundne af Eder og blev troende, men en troende vil vi ikke vide af i vor Familie. Hover, hvorledes disje Hedninger ræfonnere, og hvorledes de vidne mod fig felv for Sandheden af Herrens Ord: ,I imodjtaa altid den Helligaand fom Gders Fædre, faa og I," og for Sandheden af, at Herrens Ord er et tveægget Sværd, der trænger gjennem Sjel og Liv, adffiller Ledemod og Marv og aabenbarer Hjertets Tanfer og ffjulte Raad; men for Aabenbarefjen heraf er det juft de fly eller ved Satans Bedrag forhærde fig. Men Herrens Naade fan vel tage Skjoldet bort.
En Søndag fom Umatifalalas (en Dreng, fom har været her nu i 4 Aar) Moder herhid; hun havde taget feil af Dagen og fom midt under Gudstjeneften. Det var den førfte Søndag, Gutten havde fine nye Klæder paa, og da hun faa ham fidde iblandt de andre Drenge paafledt, funde hun ikke vende fine Dine fra fam, og man funde læje i hendes Anfigt, hvad hun fyntes om, at Drengen var paafledt. Efter Gudstjeneften fom hun til mig og jagde: Hvor glad er jeg dog ved at fe, at Gutten min er fledt; han fer nu ud fom et Mennejfe, medens vi andre fe ud fom vilde Dyr og fom Hunde. Jeg: Er du virkelig glad derfor? Hun: Ja tænk ikke! han ffal være Her Hos dig for at lære, at han fan blive et ffiffeligt Mennejfe, — jeg fryjer faa, og det Styffe Tei, jeg har paa mig, er faa gammelt, fom du fer. Bags eiter hørte jeg, hun havde jagt til Gutten: Ja, Umatikalala, du er fædt nu; men det gjør ingen Ting til Sagen, du fan derfor lige godt være en Kaffer. Ser du, Gut, den Mand, fom drev Sdreuders Vogn, da han førfte Gang fom herop til Wwamapumulo, han havde vgjan Trøie og Benklæder paa, han havde endogjaa Hat, men naar han er hjemme i fin Kraal, gaar han nøgen, fom andre forte Folk. Ser du, Gut, det gjør iffe noget, om du har Klæder paa nu. Naar du har været Her faa længe, at du har lært af Umbijana at drive Vogn, jaa faar du ogjaa faa ftor Ton, fom han, og da fan du fjobe mange Kjør paa en Gang, da fan du gifte dig og leve fom vi andre Folk; arbeid derfor flittigt, men du maa iffe lære Bogen.
Saaledes er de, og Det er jo iffe at undres over, at en Verden, der ligger i det onde, iffe er anderledes; de er jo fana fedes af den Grund, at Guds Ord iffe finder Rum hos dem. Og nu, betragter man flere af disfe Menneffer fiddende i Forfamlingen om Søndagen, da fer man ikke faa fjelden en fidde ligejom henfunfen i dybe Tanfer, ftivvende med gjennemborende Blifte paa den, der taler; men firar gribes han ligefom af en uvilfaarlig Gyfen, han begynder at rykte paa Hovedet, at vende fine Dine hid og did for at jøge en Gjenftand, ved hvilken han fan fordrive den Tanke, der fynes at ville bemægtige fig ham. O! lad ingen Preft eller Skolelærer, fom arbeider iblandt en døbt Slegt, hvor langt denne end fynes at være bortfjernet fra ham, til hvis Død den er døbt, gjøre fig nogen Gorejtilling om, hvad det ev at arbeide iblandt Hedningerne! — Sa ftalfels Folk, de gaa trælbundne med Satans Lenfer; han beholder fit Palads og Fæftning i Fred, og de er faa vante til at bære hans Lænfer, at disje ikke forekomme dem tunge. ©, naar ffal den ftærkere fomme over ham og tage hans fulde Ruftning! — Man læfer her i disje Dage i engelffe Avijer, at da Englænderne vilde angribe KMronftadt, holdt nogle det for en Umulighed at indtage denne Fæftning, andre troede, den Hunde meget let indtages; men naar bisfe Hjertefæftninger overvindes med Guds Ords Vaaben, det ved Gud alene! Thi hverken fynes Kugler med Røg og Damp fra Sinai og Ebal at ffade disje æftninger noget, heller iffe Advarjler fom: ,Faver ikke vild! Gud lader fig ikke fpotte; hvad et Mennete faar, det ffal han og højte." Formaninger fom: ,Foragter du Guds Gvodheds og Taal modigheds og Langmodigheds Rigdom og ved ikke, at Guds Godhed leder dig til Omvendelje? Men efter din Haardhed og dit ubodfærdige Hjerte famler du dig felv Vrede paa Vredens og Guds retfærdige Doms Aabenbarelfes Dag; thi han jfal betale enhver, fom Hans Gjerninger monne være," — fynes diske Men= neffer fun at flaa hen i Beir og Vind. Men naar faadanne væl= dige Guds Ord intet fynes at udrette, hvad ffal da det ufuldfomne og foage Od, fom kaldes Fortolkning eller Forklaring paa den dødeliges Tunge udrette? Fredstilbud fom: Saa elffede Gud Verden, at han hengav fin enbaarne Søn" ofp. Han bar vore Synder paa fit Legeme paa Træet;" , Gud har ikke fendt fin Son til Verden, for at han fulde dømme Verden" ofv. rører dem iffe; fun fynes en fiden Taushed at indtræde, medens Fredstilbudet foreholdes dem; men han, fom har deres Hjerter i Vefiddelje, vil iffe høre noget om Fred, og derfor maa Kampen fortjættes. Thi den Tid ffal komme, at de, fom vil lade fig redde fra den tilkom: mende Vrede, ffal findes af ham, fom er fommen for at føge og Jørgenien: Vidnesbyrd, '
faliggjøre det fortabte. Derfor er vi frimodige og foreholde og: Maar vi gjør det gode, da lader og iffe blive trætte; thi vi fal og hefte i fin Tid, om vi ikke forjage." , Grædende gaa de og udfivø Seden, med Fryderaab komme de og bringe deres Neg." Læje vi videre i disje mærkelig bevægede Tider, med hvilket Letfind og fartad ingen Grændjer fjendende Ligegyldighed man begiver fig ind i Dødens Svælg i Kampen for verdslige Kroner, der dog fun er Bobler, fom glindje, men brifte, faa bør det os iffe at blive trætte i Kampen for en uforfrænfelig, uvisnelig og ubefmittelig Krone, fom Herren vil give alle dem, der ved Evangeliet fomme til Sandheds jaliggjørende Grijendelfe. Hvad vi let opnag, er Forkrænteligheden unberfaftet, men hvad der fojter Gefvær, Møie og Kamp, det bærer Evighedens Spire i fig. Men vi har ikke Kraft af 08 felv til at Holde ud i Kampen, derfor vil I erindre 08 i eders Forbønner, at vi maatte fyldes med Kjærlighed, Tro og Taalmodighed, Naadegaver fra Lyjenes Fader, fra hvem alle gode og fuldfomne Gaver komme, faa vi kunde gribe Troens Stjold og Aandens Sverd, med Hilfe vi fan overvinde; thi vi har iffe alene Kamp med Kjod og Blod, men ogfaa med Onbdffabens aandelige Hær, der regjerer i denne Tids Morte.
Titleftad ffriver:
Til Gudstjeneften fommer der af og til ikke faa faa, men desværre vel altid i en anden Henfigt, end for at høre Livets Ord. Snart fomme de for at faa Regn, fnart for at faa et godt Aar og jnart for at være og til Behag, for at de des lettere fan overvinde og med fine Tiggerter. Har en Mand jendt fine oner nogle Gange til Gudstjeneften, faa fan man næften være fiffer paa, at han fnart fommer og fpørger, hvad han nu ffal have, fordi fans Koner har holdt Søndag. At man oplyfer dem om, at bet iffe er Læreren, men fig felv, de tjene dermed, nytter lidet; thi deres egennyttige Fordringsfuldhed er faa indgroet, at den gaar igjen + alt, hvad de gjør. Deres Andagt er overensftemmende med deres nteresje. Naar de iffe faa tale høit, vinder ftrar Søvnen Bugt med dem.  Herimod fynes dog ofte en god Snus, der bringer Øinene til at løbe i Vand, at hjælpe, og man fer ofte Snusroret fpadjere omfring fra den ene fil den anden midt under Gudstjeneften, og naar denne er tilende, fare de ud med fin fædvanlige Stel, talende om alt andet, end Hvad de Har hort. Har en iblandt forftaaet noget, tør Han dog neppe fade fig mærke dermed; thi ellers vil han ftrar blive overhængt og udjfjældt af de andre for en Taabe og Nar, ja maaffe fomme i Livsfare fom en, der holder med den hvide Mand og vil falde fra Kongen. Saafedes er endnu Tilftanden heroppe, og under faadanne Forhold fan man fun vente liden Frugt af fit Arbeide. Men Herren fan forandre Forholdene, før vi vente, og gjøre vore mørke Udfigter Iyjere. Vi bede daglig derom og trofte 08 ved, at I gjør det famme. Herren fvare og med et naadigt Ja, hans Navn til Pris, 08 til Glæde og Juluerne til evig Frelfe!
Sdreuder:
Her og nof ogjaa paa andre Steder i Landet fommer nu pg da et og andet for Dagen, fom tyder paa, at der i længere eller fortere Tid har udviklet fig i det ffjulte en Bevægelfe og Dragelfe hen til Guds Ord, Hvilken igjen Hos de upaavirfede har fremfaldt ogjaa en Bevægelje, men en forfølgeljesagtig. Saaledes høre vi af yngre indfødte heromfring, Hvor ubarmhjertig de plages i fit Hjem, paa alle Maader hindres fra at komme til ®ubdstjeneften, og Har de jaa en Søndag fet fit Snit til at fomme ind i Kirken, faa vove deres Folk vel iffe at gjøre dem noget inde i Kirken eller paa felve Stationen, men det gaar fiden jaa haardt til, at de iffe tør fomme hjem før Mandag og imidlertid maa holde til hele Natten over ude paa Marken eller i Skoven. For nogle faa Dage fiden flyttede fra Nabolaget to Smaapiger, 12 til 14 Aar gamle, hid til Stationen for at fomme bort fra Hedenffabet; to Dage efter fom efter dem begge Mødrene og en tredie Kone, Hvis Datter ogjaa vil blive troende, men var paa Flugten bleven opjnappet og faaledes forhindret fra den Gang at gjøre Selffab med hine. Nu udfpandt fig omtrent følgende Samtale med disje 3 Koner. Den fornemfte Kone af dem aabnede Anklagen og Bejværingen mod de to Flygtninger omtrent faa ledes: Ser du, Lærer, disfe Jentunger, der er flige Sfarn og Sfurfe, at de Dag ud og Dag ind iffe gjør andet end bare Synd og Fortræd, hverfen luge de Agrene, ei heller fave de Mad 0. f. 0. 0. f. 0. Med en alvorlig Mine fypurgte jeg: Er bet ikke faa, at Umufetu (Hovedmanden i vedkommende Gaarde)
10% Folk fige, at de jaa nøie høre efter Guds Ord og leve jaa vet færdigen i fit Hjem? Konen: Jo det var nof faa, de lyttede paa Guds Ord og lyttede tilgavns. Jeg: Wen hvorledes fan det hænge fammen, at flige Sfarns Jentunger fan være fra flig en retfærdig Gaard? Konen: Ja det var det uforklarlige; imidlertid vilde hun — paa min Anmodning — fom yderligere Tillæg til hint allerede givne Synderegifter nøiere bejfrive de nærmeft lig= gende Skarnsftykker og Synder, der var den værdige Kilde til deres Flugt til Stationen, og hvoraf vi kunde indie felve Flugtens Gvundjlethed. Grunden var ingen anden end den ffammeligite Dovenffab, og fom Kjendsgierningsbevis herfor anførte hun, at den ene Pige havde flaget iftykker en Melkekrukte. Da jeg ikke ftrax funde inde, at det at flaa iftyffer en Melfefrutte juft var et Bevis paa Dovenifab, mente Konen, at hun nof kunde bevije dette; thi den anden (den ftørve) Pige, iftedetior jaaledes (her gjordes Gnidebevægeljer med Armen) at guide Maifen paa Stenen, havde gjort faaledes (her floges Armen mod Siderne, Tegnet paa eller Geftus for trodfig Negten at arbeide); hermed troede hun tilftrækkelig at have bevift deres fammelige Dovenffab. — Jeg maatte jo indrømme, at naar den ene (den ftørre) havie været doven, maatte ogfaa den anden have været det, uagtet hun i en Henfeende havde gjort formeget, hin forlidet. Jeg: Men hvorfra har de eller har de lært denne Dovenffab; er I andre der Hjemme i Gaarden dovne og foregaa dem med et flet Grempel? Konen: Langt derfra; alt der var lutter Flid og Arbeidjomhed, disje to Sentunger den enefte Undtagelfe. Jeg: Hvorledes hænger det fammen, at to flige ærfe Dovninger af Jenter flygte fra fin flittige Gaard her til Stationen, bare for at nære fin Dovenffab? Du maa dog indrømme, at er I flittige, faa er dog vi her paa Stationen endnu langt ftadigere og flittigere; der er ingen Sammenligning? Sa det maatte hun. eg: Men hvorledes rimer det fig fammen: to Dovninger flygte for at nære fin Dovenifab fra et flittigt Sted til et endnu flittigere;
ffab, og derfor ty til Stationsflidens Erempel fom et af kraftigere Grund og kraftigere Virkning (disje fidfte kortfattet fremfatte Tanfer maatte naturligvis for at fattes af hine Koner fremftilles i vide Udviklinger). Konen var faa fortumlet af fit Opdigtningsfnaf, at hun neppe hørte andre end fig felv; men de andre til ftedeværende maatte her le.
Dahle udtaler efter at have omtalt en Del Voldshandlinger af Kongen:
Sligt foregaar ved Kongefædet; men betfager da ikke Folket, at det maa lide under alt Dette? Det lader det flet ikke til. Nei, vore Venner hjemme tage feil, derjom de tro, at den lavere ftaaende Del af Fulufolket, font nu faa længe paavirket af Misfionærerne, er af et ganffe andet Sindelag end Kongen og hans ftore. I fit Hjerte er de vift paa faa Undtageljer nær lige faa fienbife mod Kriftendommen, fom disje. Maar Folk fomme til Misfionæren, falde ham Ven og Fader og blive hjulpne med Mediciner og andre Ting, faa fan de nok fe godelige ud, ogjaa taale, at Han taler med dem om de Fordringer, Kriftendommen ftiller til dem, — de Goder, den tilbyder, fan un Bulueren ikke indje, at han Har noget Brug for. Men træde disje Fordringer Bulueren nærmere ind paa Livet, faa er det forbi med Taalmodigz heden, faa kommer han i Harniff, ligefuldt enten han er en ftor Mand eller en liden. Og da nytter det iffe meget at tale til ham om, at han f. Ex. ffulde have bare en Kone, at han ffulde gifte bort en Datter, uden at lade fig betale for hende med Kvæg, eller at han taalmobdigt ffulde udholde en "Sygdom og iffe fade nogen udlugte derfor. En Mand, fom jeg foreholdt, Hvor dumt og galt de bære fig ad ved idelig at udlugte hverandre, medens vedkommende fom ofteft er uffyldig i den Sag, han bliver udlugtet for, vifte mig fin Arm med Mærke af at have været bidt af en Krokodil. — Krofodillen, fagde han, var hidjendt af hans Broder, fom derfor med Mette var blever udlugtet og dræbt. Og da jeg jaa fangt fra at fade mig overbevife ved at fe den Skade, han havde lidt paa fin Arm, tvertimod bebreidede ham, at han havde fadet fin Broder udlugte faa ujfyldigt, jaa blev han fint og jagde, at jeg lv ad hans Ulyffe. Det er meget almindeligt, at Brødre eller Halvbrødre udlugte hverandre.
Jeg har denne Gang dvælet ved Tilftanden i Jululandet, da det forefommer mig, at de fom er med i Misfionsgjerningen, har vanffelig for at tente fig den jaa førgelig, fom den virkelig er. Seg tror nemlig, at jo mere de fande Misfionsvenner erfare, Hvor haard den Jordbund er, jom der arbeides paa, defto ivrigere vil de bede, at Herren vil udrufte baade og og dem med den fornødne Tro og Taalmodighed til at fortfætte Arbeidet og ikke blive trætte, vidende, at vi dog Hal høfte, naar Herren kommer med fin Beføgeljestiv. Ja, hvilken haard Jord er iffe bisfe Suluhjerter at arbeide paa; hvor mange Forffandsninger maa iffe igjennembrybdes, før man fan fomme dem ner med Sandheden; hvor ftolte, vellyftige og ligegyldige for alvorlige Ting ev de ikke, naar det gaar dem efter Behag, og hvor vrantne, bitre og mistvoiffe, naar det gaar dem imod? Deres Fødder er nare til at ubdpfe Blod. Det er faa langt fra, at de tænke paa, hvilke fummerlige Nedværdigeljer og Lidelfer deres Megjeringsørden eller Familieorden ofte medfører for dem felv, at de tvertimod fætte fin ftørfte Wre og Lykke i at leve og dø fom Buluer. Det gjør intet, om vi blive ibjeljlagne, naar det ffer i Bululandet og paa Kongens Bud, fige de.
Wovtagelighed for Indkeyk af Ordets dragende Magt.
Stjønt Folket i det hele og ftore hav [utfet fit Hjerte for Sandheden, har dog Ordet ogjaa i Zulu vift fin Magt ved at drage Syndere til Frelferen. Mange Breve fra Misfionærerne Tevere Beretninger om Individer, der iffe har kunnet unddrage fig Ordets Iudflydelje, og ved Siden af de mange Meddeleljer om Ligegyldighed og Mobdftand gjør det godt ogfaa at faa je noget om Ordets dragende Magt. Herom ffriver Oftebro i et Brev bl. a. følgende:
Da jeg paa førfte Adventsjøndag ved Morgenandagten talte om at benytte Naadens Tid til Forberedelje for Evigheden, og foilfen Skyld man paadrog fig ved at høre Aar efter Aar Hervens venlige kald og Yudbydelje uden at tage det til Hjerte, da faa jeg, at navnlig Uzibofjana følte fig truffen; thi han fjulte fit Anfigt mellem fine Knæ og kunde iffe hindre, at Taaverne flød ham af Øinene. Jeg ventede da fnart at finde en Opfats at [wie paa hans Skrivetavle; thi faa er ftedje hans Vis, naar han har noget af Vigtighed at fige mig. Han lider nemlig af en vis Til bageholdenhed, faa at han undfer fig for at komme og tale om Hjertets Anliggender, og ffriver derfor paa fin Tavle og bringer mig den. Mandags Morgen læfte jeg da paa Tavlen følgende: Hvorfor omvender Gud og ikke? vi elffe ham dog; hvorfor lader Han 08 være; vi lide af hans Savn. Sig o8 dog, Mfunbift, Hvad vi maa lære for at nærme og Ham. Jeg bliver nu bange, thi jeg har været faa længe hos Eder og er faa lang Tid bleven underdift i Guds Ord. Af bette lod det jo næften til, at han troede, at Gud var Skyld i, at Han iffe blev omvendt, og at han paa Den anden Side tænkte, det funde læres paa en vis, ham endnu utjendt Maade at nærme fig Herren, og jeg antog, han hermeb figtede til den fpecielle Daabsundervisning. Jeg faldte fam da til mig og famtalte med ham. Han vilde ikke forftaaes faa, at han mente, at Gud var Aarjag til, at han iffe kunde fomme til alvorlig at omvende fig, helleriffe ønffede han endnu at blive forberedt til Daaben, thi han var endnu ung, og det funde iffe hate, mente han; han led endnu formeget af Mennejfefrygt og Sfamfuldhed; hans Hjerte maatte førft faa et ftørre Mod o. f. v. — Dernæft fremkom han med flere, tildels helt fajuistiffe Spørgsmaal, jaadanne, fom man funbe vente af en ængftelig, under Loven trelende Sjel. Jeg fogte efter bedjte Cone at belære ham, men derved blev det. Paa hans Opførjel fan jeg iffe Hage; han ev jo lidt ubetænkfom og upaalidelig i fit Arbeide, men det maa man bære over med. Fra Deltagelje i de grove, jyndige hedenffe Stitfe haaber jeg han hidtil er bleven bevaret; thi han er faa at fige opvoren i Tjenefte paa vore Stationer, Umvumulo og Her.
Udland ffriver:
Med det Haab, at 1858 vil danne Overgangen til en ny Periode, om ei for den norffe Misfion i Almindelighed, faa dog om end mangt og meget har indtruffet, fom har været mindre behageligt, jaa Har vi alligevel havt den Opmuntring, at en Hedning er bleven indlemmet i den friftelige Kirke, og flere forberedes til at indlemmes deri, og dette er iffe alene, Hvad alle Misfionsvenner ønffe, men det, hvorom vi alle forenede bede. Saaledes maa Erfaringen, at vor Herre iffe alene hører, men ogjaa bønhører og trolig opfylder fit Løfte, opmuntre og til fremdeles for= enede at anholde for Naadens Throne med Bøn om ny og ftorre Belfignelfe i det begyndte Aar, forvisfede om Banhoretfe, efterfom vi da, ifølge Guds Ord, bede efter hans Vilje. Undervisningen er bleven fortfat med vore Tjenere, og vi har den Glæde at berette, at fire af dem har ønffet at faa Undervisning til Daab, der begyndte mod Aarets Slutning. Jeg har i Korthed berørt vort Arbeide her, da Tiden er for fort til udførligere Beretning, og for at fpare det bedfte tilfidft, vil jeg nærmere omtale Omftændighederne med disfe Daabskandidater. Å ved jo allerede, at medens Paftor Schreuder opholdt fig her ved Midten af Aaret, deltog flere i hans Undervisning. En af dem fom atter her efter en Tid i Tjenefte, og der var en fynlig Bedring at fpore i hans Opførfel, og iffe længe efter gav han mig tilfjende fin Veflutning at. blive en friften, dog uden at yttre Ønjfe om færffilt Undervisning til Daab, Hvorfor vi [od det bero med den fædvanlige Undervisning i Læsning, Skrivning og Bibel= hiftorie. Men imidlertid fom et Stod fra en anden Kant. Med den ftore Flugt fra Fululandet over til Natal var ogjaa en Gut, fom tidligere havde tjent Hos Paftor Schreuder paa Entumeni, fommen til Umbijane (Bogndriveren paa Umpumulo), og hans Qft til at lære at læje gav fuart at forftaa, at Ordet havde fundet Indgang i hans Hjerte. Han fom her for at arbeide og til jamme Tid nyde Undervisning; men da jeg dengang juft var ivg og lidet funde ftyre de mange Gutter, jeg allerede havde, maatte jeg afflaa hans Anmodning om at fomme i Tjenejte, mes dens jeg til jamme Tid gav ham at forftaa, at om jeg ei for nærværende var iftand til at give ham Undervisning, faa vilde Qarfen give ham den, og han gif da lige til Larfen og anmodede ham om Undervisning.
og da Larfen havde Plads for ham, tog han Ham ogjan i Tjenefte.
En Søndag efter Gudstjeneften hørte vi, at vor Piges Søfter blev Hel hoivoftet, medens vor Vige græd, og min Kone gif da til for at høre, hvad der var paa Færde, uden dog at indlade fig med dem, da hun faa, at Umbijanes Kone blandt andre var nærværende. Ved førft at tale med Umbijanes Kone, Umatendhijwage, og fiden med Pigen felv fik jeg høre, at hun truedes med Slag af Moderen, Hvis hun vilde vedblive fin Beflutning, fom allerede var bleven dem befjendt derved, af hun negtede efter hedenft Bis at æde Medicin fom SHE er, naar nogen dør i en Gaard. En af hendes Søjfende var nemlig nylig dod. Men alligevel fob hun fig ikke roffe. Hun ftolede ogjaa paa fin Fader, at han iffe vilde have noget imod, at hun blev en friften; men fiben bar jeg iffe Hørt noget fra nogen af Slegtningene, uagtet jeg har fet flere af dem. Larfen omtalte da næfte Dag, at den og den Tid paa Dagen og i Ugen vilde der blive Daabsundervisning, og for dem, fom vilde deltage deri, var Anledning og Adgang aaben, og da Tiden fom, indfandt fig de omtalte fire. Siden er ogjaa en anden fommen til, men om ham ved jeg endmt intet nærmere at melde.
Hvor mange hemmende Baand her er, og hvor vanffeligt det er at blive løsreven fra Hedenffabet, vifer blandt andet en Gut, fom flere Aar har været i Larfens Tjenefte. Han har ikke alene forholdsvis megen Vibelfundftab, men ogjaa Overbevisning om Kriftendommens Sandhed; alligevel formaar han iffe at tage det afgjørende Sfridt; dog haabe og bede vi endnu, at Guds Aand vil fede ham til rette, og ikke fade ham have Ro i fin Stilling, inden han finder den hos den Herre Jejus, fom byder alle be fværede at fomme til fig.
J vil faaledes fornemme, at Hvorvel vi itfe har ftore Erobvinger og Mejultater at melde om, faa har vort ringe Arbeide dog iffe været forgjæves i Herren, og vi vil haabe, at faavijt fom Morgenrøden bebuder Solens Komme, vil den lille Vegyn= dele, fom her er feet, være et fiffert Forbud paa, at Retfærdighedens Sol ogjaa her vil opgaa i fin fulde Glands og beftraale mange af disje formørfede Hjerter; ja uden at vide, hvad det bHegyndte Aar vil bringe med fig, er det dog iffe negtet os at haabe, at om Herren lader 03 leve, vil han ogfaa give at funne berette mere af, hvad der vil glæde Eder og 0s.
Af et Brev fra Larfen hidlættes følgende Samtale mellem ham og en Gut, fom var fommen til Stationen og havde erklæret at ville blive friften:
Det er iffe blot for Pengenes Skyld, Fader er vred, men Han vil iffe, at jeg ffal blive en troende. Larjen: Hvad figer din Fader, naar du taler derom? U.: De gjør nar af mig alefammen. Fader figer: du, fom er en Gutunge, vil du begynde at blive en Slyngel og en Taabe? Tror din Fader paa Herren i Himmelen mon? Har vore Fædre troet paa Herren i Himmelen? Har de iffe Haabet og troet paa itosi (Gjenferd)? Se nu, Ugodufa, din Broder, han Har nu arbeidet Hos Læreren paa Umpumufo i over to Aar, men haaber han iffe lige godt paa fin itosi? Vil du begynde at lade af fra vore Sfiffe, at tage mange Koner og at bedrive Utydfkhed? Nei! jeg ffal lære dig noget andet, nu ffal du være hjemme. L.: Men din Faber og de øvrige derhenne i Kraalen fomme dog her hver Søndag for at høre Guds Ord, og de fige, de elffe Guds Ord; tale de iffe om, hvad de har hørt, naar de fomme hjem? 1: De fomme med Legemet blot, for at du ffal tobe deres Melis. T.: Det er godt, de fomme, af hvad Aarjag det jaa end er; men hvad mener du med, at de fomme blot med Qegemet? 11.: De høre ikke efter Ordene; de fige, det er Løgn alt, hvad du figer dem; fidfte Søndag, da du havde talt om, at Sejus opvafte en dod Dreng, talte de med hverandre derom paa Veien; de jagde: idag har Ulasini (Larfen) jmurt i os en ftor Løgn; thi Han fagde, at Jefus bragte en død Dreng til at leve; de fnifte blot deraf og fpottede. L.: Ser du, at de høre og for= ftaa. Vi maa have Taalmodighed med dem, ligefom Gud har Taalmodighed med os alle. Troen er en Guds Naadegave; Læ= verne fan iffe bringe nogen til Troen, de fan fun prædike og bede for dem, fom høre Ordet; vil disje da iffe omvende fig og tro Evangeliet, faa vil de og fe, hvad der vil blive deres Lod. U.: De er iffe bange; de fige: lader vs faa fe den Herre, du tror paa. Hvor er han, at vi fan fe ham med Dinene? Lo: Men gjør iffe din Fader ellers noget, for at hindre dig i at tro? 1: Jo, han taler Hver Dag med mig derom, Hvor galt det er at blive en troende. De har nu flagtet en But for min itosi, og Deftænfet Hytten, hvor jeg er, indvendig. L.: Befprænge de Hytten med Bukfens Blod? U.: Nei, de tage ud Galdeblæren og be ftænfe Loftet med Galden. L.: Sige de noget, medens de gjør dette? U.: Ja, de mumle en hel Mængde, fom ingen forftaar. LL: Gjør de iffe noget med dig for at faa dig til at afftaa fra dit Forjæt? U.: Jo, de har famlet en Mængde Rødder, fom de Har fogt i Band, og dette Vand har jeg maattet drikke, indtil jeg boftede op, og nu tro de, det ffal blive bedre med mig. L.: Men naar du nu, efterat du har gjort alt bette, alligevel figer, at du vil blive en troende, Hvad gjør de da? 1U.: Fader figer, at hvis det iffe hjælper, faa vil de føge Raad hos en Doktor, og denne vil fandjynligvis raade dem til at flagte en Oxe for min itosi; men naar der fommer Folk til og i Gaarden, og min Fader taler med dem om mig, faa fige de: hvorfor faar du ham ikke ihjel? Naar jeg gaar ud fra vor Kraal, faa raabe Konerne paa Agrene efter mig og fige: der er Han, fom vil blive gal! L.: Det fader iffe, naar bet er bit oprigtige Ønife, at du vil blive en troende, faa fan be iffe hindre dig deri, om de ogjaa flagtede alle Orer, fom er i Landet; Herren ffal vel hjælpe dig; men naar de udftjelve dig, hvad figer da dit Hjerte? U.: Mit Hjerte bliver ondt. £.: Men Jefus figer: ,Elffer Eders Fiender, velfigner dem, fom Eder forbande, gjører dem godt, fom Eder hade, og beder for dem, fom fade og forfølge Eder o. f. v., og frygter iffe for dem, fom ibjelflaa Legemet" 0. 1. v. Hvad figer dit Hjerte til det? U.: Mit Hjerte er ikke ondt paa dem, men paa deres ftygge Ting. L.: Naar de gjør Nar of dig, Hvad figer du da til dem? U.: De førfte Dage jagde jeg dem imod, men nu tier jeg. I: Er de alle imod dig derhjemme? U.: Ja. L.: Hvorledes fom du paa den Tanke at blive en troende? U.: Ved at høre Guds Ord. L.: Af hvem hørte du bet? U.: Af en Lærer i D'Uurban. L.: Erindrer du Hans Navn? U.: Ja, han hedder Upilifi (Pierce, en Vesleyanev). £.: Kan du erindre de Ord, du hørte, fom havde Indflydelje paa dit Hjerte? U.: Ordene var mange, jeg fan ifte erindre dem alle, men Læreren jagde blandt andet, da han prædifede: , Hvo fom ikke tror, Hal blive fordømt"
for Helvede. L.: Har du iffe forhen følt Lyft til at tro Guds Ord? U.: Nei, mit Hjerte har ikke før følt Kraften af Guds Ord. L.: Men nu, hvad tror du nu? U.: Jeg ved faa lidet af Guds Ord; jeg vil derfor jaa gjerne fomme her for at lære, men jeg ved, at mit Hjerte er ondt, at jeg er en Synder, og jeg vil gjerne blive falig. L.: Det er godt, og Guds Ord figer: Tro paa den Herre Jejum, faa ffal du blive fretft." Vi har endnu ikke Arbeide for dig, men du fan fomme her hver Dag fer at faa Undervisning, hvis din Fader tillader det, faa ffal vi fe til, naar der bliver en Plads aaben, at du fan komme Her i Arbeide. Men du maa for alle Ting iffe løbe væk fra dine Forældre; du ved og har faa ofte Hort Her Hos og, Hvad Guds Ord figer: ,Hæbdre din Fader og din Moder, at det fan blive godt med dig" 0. f. v. Jeg raader dig derfor til at blive hjemme indtil videre; du maa gjøre alt med Troffab, Hvad din Fader byder dig, malfe Kvæget og jaadant, men naar Han vil have dig til at deltage i deres ftygge fyndige Sfikfe, fom du ved er imod Guds Vilje, da maa du adlyde Gud mere end ham. Mener du, din Fader vil tillade, at du fommer her i Arbeide? U.: Ja, thi han figer: Lærerne paa Umpumulo fan iffe gjøre nogen til troende. L.: Deri har han visfelig Net, men vi undervife alle, fom fomme her i Arbeide. U.: Det er faa ondt for mig, at være hjemme, jeg tror iffe, jeg fan Holde ud. L.: Det er ikke vanifeligt for og at tro og holde ud, naar alt gaar og efter Ønife og efter vor Vilje; men naar vor Herre fender Prøver, da ffal det vife fig, om vort Hjerte hefter ved ham, om vi elffe ham og adlyde hang Ord. En troende er en Stridsmand, han maa fjæmpe mod fit eget onde Hjerte, fom mob andre ftygge Ting. Jeg ved, at de vil plage dig; Guds Ord figer ogjaa: , Vil du frygte Herren, faa Deftif din Sjel til Lideljer." Jeg hav felv været blandt faadanne Folk, fom jage efter de troende, om iffe i Gjerning, faa dog med Ord, fom man jager efter Vildt, men jeg har havt falige Tider ogjaa iblandt dem, fordi Herren er nær Hos alle dem, fom paafalde ham. Ved Herven, at han giver dig Kraft til at bolde ud, indtil hans Tid fommer, at Han vil udfri dig. Jeg tænfer desuden, at det fan være godt, om du bliver hjemme en Stund; thi naar de har ans vendt alle Midler, de fjende, og de fe, at intet formaar at over= vinde dig, og du gjør dem godt, naar de gjør dig ondt, fan de maaffe fomme til at fe og tenfe paa, at Guds Ord har Kraft til at overvinde Menneffehjertet, og det fan ved Guds Naade blive til Gavn og Velfignelfe for dem.
Dette var noget af Samtalen. Gutten har været her næften Hver Dag fiden for at lære at læje. Vi tænke at tage ham i vor Tje nefte, for at hjælpe ham frem, faalangt vi fan. Tiden vil da lære, om det fun er en hurtig opblusjende Straaild, eller om hans Hjerte virkelig er grebet af Naaden. Vi vil haabe det fidjte. Imidlertid fynes den Omftændighed, at han for at faa Undervisning tilbyder fin Tjenefte uden Betaling, at vidne om, at hans Stolthed er noget fnæffet; thi man ffal vel flippe for at faa endog et lidet Barn til at gjøre dette; jeg figer Stolthed, thi deres Pengebegjærlighed grunder fig endnu ikke jaameget paa, at de har noget flart Begreb om disjes Værd, fom meget mere derpaa, at det er noget ftort at kunne fortælle andre, at de arbeide Hos de hvide og har jaa og faa meget om Maaneden i Lon. Dog lære de nu at forftaa, at der ,fidder en Ko i en Sølvflump, fom de fan holde i Haanden". At Drengen uagtet alle de Gyperimenter, de har foretaget med ham der hjemme, alligevel vedbliver at betjende, at han vil blive en troende, er jo godt, men der fan jo ogjaa være meget fjødeligt med i Spillet, og naar to Kræfter jættes mod hinanden, anftrænger jo enhver af bisje fig til det yderfte; det ligger desuden i dette Folks Karakter, ikke at lade fig overvinde ved nogen ydre Magt, — ja at det, de vil, det vil de, de er ikke bøielige Ror, og lade fig iffe let bevæge til at afftaa fra en engang fattet Bejlutning. Saa ondt jom dette er, naar det gjælder det onde, faa godt er det, naar det gjælder det gode, og det er og en troftende og opmuntrende Tanke, at naar førft Naadens Sols fave Gvlftraaler faar fordrevet deres Hjerters bælmørte Nat, og de fomme til Troen paa Evangeliet, da vil Herren ogjaa faa Menigheder blandt Fuluerne, fom Helvedes Porte ei ffal formaa at overvælde. Men Frifteljernes Magt er ftor. De opvafte har mere end almindelige Frifteljer at fjempe med. Maatte Herren fremdeles opvæfte Hunger og Tørft i Landet, ikke efter Brød, men efter det Ord, fom er Aand og Liv. Bi vil bede for denne Gut, at Herren vil give ham Naade til at overvinde. Vi vil haabe, at ogfaa bette fan tjene til Paamindelfe for hans Omgivelfer. Hans Fader har fun været her engang fiden i 14 Dage, men han var faa indefluttet i fig jelv og faa ffy, at jeg iffe godt funbe faa tale med ham. Her er et forfærdeligt Brag i hele Omegnen, og bliver det noget fandt, oprigtigt og alvorligt med Dren= gen, faa vil hans Fader fnart tabe fin Agtelfe og Anfeelje blandt Folfet, fordi der er feet en faa ftor Ulykke med en af hans Sønner.
Kielland beretter:
Hvad der iøvrigt ifær bringer mig til at opfordre Eder alle til Takfigelfe, er den Omftænbdighed, at nu ogfaa her en Sjel ved Guds Naades Magt er ført ind paa Frelfens Vei. Den Hedningegut, fom førft fom i vor Tjenefte, Dagen efter vor Anfomit hertil Empangeni, og om hvem jeg altid har næret et fvagere og ftærfere Haab, fom nemlig den 24de i forrige Maaned, netop 2 Aars Dagen efter vor Afreije fra Fæbrenelandet, og bad om at maatte faa gaa til Daabsundervisning. Han er en Halvbroder af Filipo og Pigen Unjefile, altfaa en Søn af Umhuhulu, den bes fjendte Stormand, der altid vifte fig faa venligfindet mod alle hvide og Misfionærerne, og om hvis Drab Br. Øftebro i fin Tid har berettet. Umfilefazi, den ældfte eller vel rettere den fornemfte af Brødrene, har ogjaa udladt fig med, at han vil tage Jakob — faa heder Gutten — bort fra Stationen, og en Dag, før denne meldte fig til Daabsundervisning, fom han ogfaa vir felig for at tage ham bort, fom han fagde. Derpaa fvarede jeg iffe andet end: Jakob vil være her. Han gif da ftray over til at tale om, at Hans Teppe var blevet faa forbrændt, at han maatte fave et nyt o. f. v. For om muligt ved en uventet Gave at ftemme ham mildere og bringe ham til af afftaa fra fit onde Forjæt, tog jeg ftrar frem et Bomuldsteppe og gav ham med de Ord, at han fulde faa det, Hvis han nu vilde ophøre en god Etund at plage og med fit Tiggeri. Han har heller ikke fiden talt om at bortføre Broderen, font han nof, fom jeg fan ffjønne, har holdt paa at plage ham og Filipo med Fordringer paa Erftatning, fordi han faaledes mifter en Mand. Da jeg fpurgte Safob, om han troede fig iftand til at bære de Gjenvordigheder, fom der var at vente fra Broderens, Umfilefazis, Side, jvarede Han: Jeg vil bede. Jøvrigt mente han, at Umfilekazi ikke længer havde Ret eller Magt til at tage ham bort fra Stationen, da han nu var vogen. Jeg har ret et grundet Haab om, at han mener det oprigtig med at føge fin Sjels Frelje, da vi har fporet hos ham en tydelig Fremgang til det bedre i aft hans Forhold i den Tid, han har været hos og, ligejom han ogfaa fra ført af har været en fjelden Hedningegut. Han figer, at han allerede, før han fom til 03, havde et dunkelt Indtryk af, at Guds Ord var Sandhed, men at det iøvrigt er det Ord, fom han har hørt her fiden fin Anfomft, fom har modnet det fafte Forjæt hos ham at føge Optagelje i Menigheden. Hin tidligere dunkle Mening om, at Guds Ord var Sandhed, kunde han iffe erindre at have modtaget ved enkelte Gange fom liden Dreng at have hørt Prædikener om Søndagen, men, mævrfelig nok, ved Folks Tale om det af Lærerne præbifede var han førft bleven bragt til at tænke: Ordet om Gud maa være Candhed. Gud, fom har begyndt den gode Gjerning Hos ham, fuldføre den til Jeju Krifti Dag.
Leifegang ffriver om en af fine Daabskandidater:
Den ene af disfe fan atter være et Bevis paa, at Misfionsarbeidet i Jululandet ikke har været forgjæves. Hun var i gamle Dage Hos Wettergreen paa Emathlabatini, da ogfaa jeg var der. Hendes Navn var Unompepo. — Faderen, den dengang oftere omtalte Unjlewana, paa Hvem Guds Ord faa tydelig vifte fin over vindende Kraft, bragte hende did, for at hun fulde lære. Hun lærte ogfaa meget vel. Å fort Tid kunde hun baade læfe og ffrive. Men det varede ikke længe, faa fom hendes Moder og flæbte hende med Magt bort fra Stationen. Alligevel har hun iffe miftet Indtryffet af og Lyften til Kriftendbommen. Oftere har hun ogjaa vift fig paa forifjellige Stationer i Fululandet og ytret fin Lyft til at blive en troende. Saaledes fom hun engang til mig paa Emathlabatini. Det var allerede 4 a 5 Aar, efteraf Moderen Havde taget hende hjem. Jeg kjendte hende ikke igjen, thi nu var hun allerede bleven en ftor Pige. Hun rakte mig et Brev, revet paa zuluiff, Hvori hun bad om en Skjorte, Lære= bøger og Bapir og Blyant. Da faa jeg, hvem hun var. Jeg blev da meget glad ved at fe hende og høre hende fortælle, hvorledes hun og Faderen Unjlemana holdt ved med Bøn og Paafaldelfe i deres Hjem, uagtet Naboerne gjorde Nar af dem. Men end mere overrajfet blev jeg her paa Umpumulo, da en Dag en ftor svinde, nøgen og med en rød Top paa Hovedet, fad ved Døren og vilde tale med mig. Det var igjen Unompepo. Hun fortalte mig da baade den Nød, hun havde været i, og Herrens Redning. I Hululandet havde Kongen befalet, at hun ffulde giftes med en Mand, hun ikke lifte. Men alle Forberedeljer blev gjorte for at adlyde Kongens Bud. Hun indjaa da, at det nu gjaldt at handle, nu eller aldrig. Og hun handlede. Skjønt det var Midtjommer, og alle Floder var fulde, og ubekjendt fom hun var med Veiene, befluttede hun fig til at rømme til Natal. Hun fom lyffelig til Tugelaffoden. Men hvad ffulde hun nu gjøre? Mad havde hun itfe. I 4 Døgn ffjulte hun fig i Buffene og anvaabte Herren om Hjælp. Naar hun bad, følte hun ikke noget Hungeren. Endelig faa hun en halvvogen Gut drive noget væg forbi fig. Hun tog Mod til fig og anbetroede Gutten fin enfigt at ville over Floden. Men Gutten, hvad fulde han gjøre? oden var fuld. Endelig indlod han fig paa at gaa med til Floden for at gjøre et Forjøg paa at fomme igjennem, men det var forgjæves. Gutten tvojtede hende da med, at hans Fader ffulde over Floden næfte Dag, maaffe det da vilde lykkes for hende faa. Dermed ffiltes de. Hun fad nu igjen i Frygt og Forventning, bange for at blive opdaget, og at maaffe Guttens Fader ilde melde hende. Men alt gif vel; næfte Dag fom Manden, med megen Fare fom de over Tugelafloben. Saaledes frelftes hun fra Faren i Fululandet. Men nye Farer foreftod. J Natal traf hun jammen med nogle Slegtninge. Disje førte hende til hendes Faders Softer, der var gift og boftddende iffe langt fra Tugela. At fe en ugift Kvinde for Natalfafferne er omtrent det famme fom Diamanter for pengegjerrige hvide Folk. Den fundne Skat maatte tages i Befiddelfe.  Endnu førend de havde meldt hende til Magiftraten (Loven byder, at alle Rømlinger fra Bululandet maa meldes inden 10 Dage), bejluttedes, at hun ffulde ægte fin Tantes Mand. Med Magt bragtes hun ind i hans Hytte om Aftenen. Men hun var ftor og ftærk og iffe at jpoge med.
[= Men Vreden lagde fig igjen. Nu ffulde da nye Planer lægges. Andre Slegtninge boede længere oppe i Landet. Derhen fulde hun nu bringes. Veien førte forbi Umpumulo. Saafnart hun var fommen faalangt, at hun hørte om, at en Misfionsftation var i Nærheden, gjorde hun fig fyg. Hun fik ondt i Benene. De maatte lade hende igjen Hos en af vore troende. Og faa tom hun hid. Mogle Dage efter fom naturligvis en Hel Del Slegtninge for at fan hende affted igjen; men da havde de tabt Spillet, —engang fommen til en Misfionsftation, har ingen Lov til mod deres Vilje at tage dem derfra igjen. Dette Fortrin har vi dog her i Matalfolonien. Gfterat hun nu var fommen til fjendte Folk, begyndte hun firar at lære for at døbes.
Meddeleljer om en zuluiff Menighed.
Optagelle i Menigheden.
Om Optagelje i Menigheden foreligge mange Nieddeleljer. Om den førjte Daabshandling i vor Misfion berettes følgende af Udland:
Det er med blandede Følelfer, jeg denne Gang fetter mig ned for at ftrive Kvartalsberetning for denne Station; det vil ogjaa nu hede, fom Sangen figer, at ,Sorg og Gfæde de vandre tilhobe". Dog for ei at foregribe vil jeg gaa lige til at berette.
Pajtor Schreuder havde allerede længe tænkt at fomme her over; men foruden hans UWlyffestilfælde var der ogjaa andre Ting, fom gjorde, at han iffe fom her før efter Baajte. Neppe var han onfommen, før en Pige meldte fig til Daab. Denne Fige har nu omtrent 4 Aar været i Tjenefte Hos Larjens og var trolovet med vor Vogndriver Umbijane, hvem I nok fjende af Navn, da han før ofte har været omtalt. Paftor Schreuder begyndte allerede ftrar at give denne Pige Daabsundervisning, og da nogle af Tjenerne ønffede at deltage i Undervisningen, blev det ogjaa dem tilladt.
Sørgenten: Vidnesbyrd. 1 funne forberede længere; men da han allerede havde været lang Tid fra fin Station, Entumeni, og han idetmindjte maatte derhen før Konferenien, blev det beftemt, at Daaben ffulde udføres forte Søndag efter Trinitatis, den 6te Juni. Hermannsburgerne havde før anmodet Paltor SHreuder om at beføge dem, og han havde ni løvet at fomme til dem. Gjerne vilde han være der en Søndag, og nu var Trinitatisføndag den enefte, han havde at affe, og om Lørdagen den 29de Mai reifte Fru Schreuder, jamt jeg og min Kone med ham.
Endelig fom den 6te Juni, den Tid, da den længe ventede og længe ubdbedede førfte Hedning fkulde ved Daaben optages af den norffe Misfion i den friftne Menighed. Gudstjeneften varede omtrent 3 Timer, og at Taarer randt af Pigens faaveljom andres Kinder, fader fig iffe fortenfe. Hun lod fig friftne med det famme Navn, fom hun havde havt, nemlig Umatendhjwaze. Faderen var tilftede og hørte og faa til med fynlig Opmærfjomhed, og da det var en Søndag, var ogjaa mange tilftede, men, jom vi fiben hørte, fangtfra faamange, fom Her vilde have været, om Det havde været mere befjendt.
Om tre Julners Daab ffriver Oftebro:
Gudstjeneften begyndte med Affyngelien af: Søde Jefu, vi er her", hvorpaa jeg efter Schreuders Ønffe prædikede over Dagens Evangelium. Det var noget nyt for mig at tale til en blandet Forjamling, og jeg maatte ligejom gaa fra mig felv, for et at øverdbældes af mine Føleljer. Jeg føgte, fan godt fom bet nu efter Omftændighederne i et uftuderet Foredrag funde falde, at vije, hvad vi af Evangeliet alle ffulde lære: for de endnu blinde Fedninger ftod de 10 fpedalffe fom et Billede paa deres Sjelefygdom, fom be iffe fjendte, og vifte, hvorhen ogfaa de maatte ty for at finde Hjælp; for dem, fom føgte Herren, vidnede Evantiet herlig om Jeju Villighed og Magt til at hjælpe, og for alle, fom havde annammet Hans Hjælp, talte Evangeliet jaa advarende, at vi maatte bæve, om hvorledes man ved Utafnemmelighed funbe jpilde Jefu Naade 0. |. v. Derpaa fang vi: , Enhver jom tror at hvorpaa Paftor Schreuder holdt en Tale fom Forberedelje til Daabshandlingen. Pan lagde Dagens Gpiftel, Gal. 5, 16—24, til Grund, og udlagde Upoftelens Formaning til af vandre i ander.
Han vifte med Eftertryk hen paa Fordervelfens Strøm, faadan jom Apoftelen ffildrede den, og bad Baptizanderne fe tilbage til dette Dyb, hvorover jo Herrens Haand var udraft til Frelfe, medens jaa faa greb Frelfens Haand, — de havde grebet den, og Det var Herrens Maade alene at takke for. De fulde nu forenes med Herren og høre ham til og vandre fom Hans, vandre i Munden, faa de kunde bevares fra at fuldfomme Kjødets Vegjæringer og bære Aandens Frugt o. f. v. Talen var dels ftilet til Forjamlingen, dels til Vaptizanderne. Gfterat have tilfpurgt dem, om de af Hjertet bifaldt og vilde befjende fig til Guds Ords Lære, jaaledes fom de var blevne undervifte overensftemmende med vor Kirkes Lære, og de dertil havde fvaret Ja, blev de overhørte, og Katefismens 5 Parter blev i Korthed gjennemganede, og derpaa ffredes til Daabshandlingen: de blev betegnede med Korfets Tegn til Vidnesbyrd, at de jfulde tro paa den korsfæftede Jefum Kriftum; de lovede at forfage Djævelen og alle hans Gjerninger og alt hans Væjen, de bekjendte Troen paa den treenige Gud og fnælede til Daab i Hans Navn. Efter Daabshandlingen iluttedet med Sang og Herrens Belfignelfe. Det hele medtog omtr. 3 Timer. Det var en ,god Stund". Jeg var fom yde drømmende" i Sal. 126. Efter mangengang at have villet opgive Haabet om at opleve faadant, faa var det nu allerede anden Gang, jeg var Vidne til Optagelfe af Hedninger ved Daaben i Krifti Kirke fom Frugt af vor Misfions Virfen. Ogfaa de ftaffels Suluer Havde nu en Kjendsgjerning for Øie, fom maatte vække deres Opmærfjomhed og vije dem, bedre end mange Prædikener, hvortil Guds Ord funde og fulde bringe det. Det var jo iffe at vente, at Forjamlingen funde Holde fig den Hele Tid faa rolig, fom man funde ønffe, ifær da mange fiod udenfor af Mangel paa Rum i Dujet; men mange fyntes dog helt opmærkjomme. Blandt Masten, fom jad paa Gulvet, faa man en Mand at rage temmelig i Veiret, baade fordi han felv var meget høi, og fordi han fad paa en liden Kraf; man funde fe paa ham, at han var bange for iffe at legge Mærke til alt, fom gif for fig. Det var nemlig den Mand, jom Ufefjwajv Havde fendt for at være hans Dine og Øren; thi vi Havde [abet ham vide, at her fulde være Daab. To af Daabsfandidaternes Mødre var ogjaa tilftede; de var fomne fra Ama- ; 13% pumulo for at overvære deres Sønners Daab, og det var glædeligt "at høre, at de udtryfte fin Glæde over, at det var fommen dertil med deres Born, og af de haabede, de felv vilde komme efter.
Seq funde nu ogjan have fortalt Eder, hvorledes vi (od alle de døbte og Katelumenerne fpife fammen til Middag i Stolehufet, hvorledes Paftor Sthreuder og jeg fjænfede Kaffe til dem (i min Kones Forfald), men jeg faar gaa dette forbi. Naar I tænke Eder en Skare af nogle og tyve, fom vi alle funde glæde og over af tafnemmeligt Hjerte og vide forjamlede i fejtlig Anledning, faa vilde I vift alle, om I havde været her, delt min Kones Ønffe om, at mætte dem ogjaa i legemlig Henfeende og hjulpet med til at opfylde det.
Larjen fiver:
Jeg omtalte f. A. en Fuluer, om hvem jeg Havde det Haab, at han ved Guds Maade kulde lade fig overbevije om fin fortabte Tilftand og fomme til Troen paa ham, der vetfærdiggjør den ugudelige, men bemerfede tillige, hvorledes hans Slegtninge og ifær Faderen lagde eller jyntes at lægge Hindringer i Veien for ham. Jeg meldte i min fidfte Beretning, at han var fommen her tilbage til Stationen efter nogle Maanederé Ophold hjemme Hos Forældrene og ytrede Ønffe om at unbdervifes nærmere og at optages i vor Menighed ved Daaben, naar han fandtes til= ftræffelig undervift. Paa vort Mode her i Juni ytrede jeg, at jeg ifte turde udfætte længere med at opfylde hans Forlangende, medens jeg dog iffe nærmere funde beftenme Dagen, naar det funde fe. Ingen af de famlede Misfionærer ytrede noget derimod. Den 12te Auguft, jum var 10de Søndag efter Trinitatis, blev han ved Daaben indlemmet i vor Kirke. Det var for os alle en Glædens Dag. Uagtet her var jaa mange indfødte tilftede, at de iffe funde faa Plads i Stolehujet (de flelte maatte være uden» for), var de dog ufedvanlig ftille og rolige. Der er det gode ved disfe fom ved andre Hedninger, at om de end ftoppe Ørene for det Ord, fom forfyndes dem, ligger det dog i deres Interesje ikke at luffe Dinene. Men den Dag var de tilftedeværende visjelig baade Dine og Øren, ijær da Umvuzane gif til Døbefunten; thi da ftimlede alle udenforværende til Vinduerne og Døren for at fe ham fnæle ned og modtage det ,himmeljfe Bad". Ved Døbefunt maa jeg dog i Forbigaaende bemærfe, at man ikke maa forftaa andet end en Stof med en Kasje paa og et hvidt Klæde idbredt over den. Umvuzanes Forældre og Søjfende, fom Misftonær Abraham ikke funde formaa til at fomme did, da han dvbte Ume vujanes Broder, var tilftede. Uagtet Prøven varede noget lenge, rørte de fig dog iffe fra Pladfen, men hørte endog efter, fom det jyntes, med fpændt Opmærffomhed. Umvuzanes Omvendelfeshiftorte, om jeg faa maa falde den, er ikke lang, beftaar, forjaavidt den er udtalt med Ord, fun i følgende Ytring af ham Dagen før han døbtes, da jeg talte med ham om denne vigtige Handling; han jagde da blandt andet: Den ene Sandhed gif ind i mit Hjerte efter den anden, indtil jeg omfider blev overvunden af Sandheden. Nu, dette er jo viftnof ikke nogen vidtløftig Fortælling, men man fer bog fet og fnart, at der ligger langt mere folid Stof i disfe faa Dvd, end man finder i mangen udfmyffet og rørende Om venbeljeshiftorie.  Maatte Han nu fremdeles ved Guds Naade vore og vandre i den erfjendte Sandhed, blive ved denne mere og mere frigjort fra Løgn og fra Satans Rige ved hans Kraft, i Hvis Død han døbtes, og da Vorherre har fagt: , Hoo, fom er af Sandheden, høre min Røft", tor vi jo haabe paa Guds Barmbjertighed, af han i Ord og Vandel vil vidne om Sandheden for dem, fom endnu er bejnærede af ham, fom, naar han taler Løgn, taler af fit eget; thi han er en Løgner og Løgnens Fader. De flefte af Umvuzanes beflegtede er desværre endnu bejnærede af den onde; men det fan jo not hænde, at Fædrenes Hjerter funde omvendes ved Børnenes Vidnen om Sandheden. Vi har jo derpaa allerede Grempler. Og maar Umvuzanes Fader i Øldrifkelag bliver gjort Nar af, fordi begge hans Sønner er blevne friftne, pleier Han at forjøge paa, hører jeg, at bringe fine Mabver til Taushed med den billedlige Talemaade: Ja, det fer faamen ud til, at mine Sønner danne en Bro for mig, ad hvilken ogina jeg fan gaa over til den indaba. Gud give, at faa maa ffe, at disfe haarde gamle maatte ved Børnene vindes for Sandheden.
Følgende er et Brev fra Wettergreen fra 1866:
Den 13de December 1864 fom en Gut til mig ved Navn Uduma for at tjene; han tom nærmeft fra Empangeni, Kiellands Etation; tidligere Havde han været hos Edreuder paa Entumeni; famme Bar han da ogfaa gjort her. Den 23de September 1865 fom ber atter en Daabsfandidat, hans Navn var Umabele, fra Gntument, hvor han dengang ikke kunde være, fordi der var faa lidet Mad, medens her var Overflod; jaaledes Havde jeg da to i Daabsunderdisning. Jeg har i denne Tid left med dem jaa ftadig, fom det under vore Forhold er muligt, og endelig fyntes ba Tiden at være fommen, at de burde døbes. Lørdag den Tbe April indrettede vi vort nyopbyggede Stolehus jaaledes, at Gudstjeneften og Daabshandlingen kunde foregaa der. Vi fatte et Kasfelaag paa nogle Murften, faa at det blev [lidt ophøiet fra Gulvet, foran bette fatte vi et lidet Bord i Høide dermed og ovenpaa det en Slags Pult; det hele beklædtes med hvidt og var nu en net Prædifeftol. For Daabshandlingens Skyld fatte vi en Bænk foran Prædifeftolen med en hvid Dug over, det var Alter= gelender; en almindelig Baffevandsftol med hvidt Tot over maatte tjene fom Døbefunt; faa fimpelt end alt dette var, faa det dog ret feftlig ud. Om Aftenen Lørdag, efterat jeg havde affluttet Undervisningen med Daabsfandidaterne, blev Stolehujet indviet ved Guds Ord og Bøn; jeg tog til Text Luk. 19, 1. ff. (Fortællingen om Jahæus). Den paafølgende Søndag (1fte Søndag efter Paajfe, 3de April) vil jeg nu bejtrive jaa nviagtig fom muligt, da det jo er en af de deiligite Søndage, vi hav havt her Hog os. Om Morgenen holdt jeg førft Andagt med Gutterne, faaledes fom vi gjør hver Dag. Efter Frotojt famledes vi hvide for at læje en Prædifen af Harms Pojtille. Kl. 111/2 blæfte jeg førfte Gang i Hornet; det er et ftort, trumt Horn af et afrifanff Elsdyr, hvormed jeg altid falder til Andagt og Gubdstjenefte, og fom fan høres meget langt; KL. 12 blæftes anden Gang, og da begyndte Gubdstjeneften. Jeg havde fortalt flere paa Kongegaarden, at vi ftulde have Daabsforretning; der fom 4 Prinfesfer og 1 Dronning famt nogle faa andre, men dog iffe alle, fom jeg Havde ventet; 3 af Prinfesjerne var fledte. Forreften var hele Carljens Familje tilftede, famt Leifegang, der bor her, og Dahle fra Imfule, der var fommen herop i denne Anledning, jaa og min Sone natur= ligvis; alle disje var Faddere. Gubdstjeneften begyndte med Affyngelie af: ,Søde Jefu vi er her"
Evangelium. medens jeg ftod og talte, fom en liden Slange frybende frem gjennem Græsjet i Taget; da jeg fik fe det, var jeg bange for, at det ffulde bringe Forftyrrelfe i Forjamlingen; men alle forblev rolige, og Carljen fif den meget behændig ned med en Stof og dræbte den, faa at alt gif af uden Larm, og jeg fortjatte min Prædiken. Efter Prædifenen fang vi: ,Den Idræt Gud er tæffelig"; vi har fun et Vers af den overjat. Jeg gif ned fra HPrædikeftolen, og vi fang: , Kom Helligaand o Herre Gud". Jeg gif ba for Alteret og forrettede Daabshandlingen faaledes, fom den er foreffrevet i Mitualet for voksne Folf. Ordene er forrejten de jamme fom ved Barnedaab, der er nogle Stykker tilføiede, og faa henvendes naturligvis alle Spørgsmaal bdivefte til Baptizanden, Hvilke denne da bejvarer. Efter at Fadervor er læft over ham, fynges her en Salme; jeg valgte en, der fvarer til , Enhver, fom tror og bliver døbt" og faa gaaes fra Alteret hen til Døbefunten. Desuden bruges Her Katefijation ligefom ved Konfirmation Hos vs. Til Text for den lille Tale før Katefifationen tog jeg Eph. 5, 25—27.; jeg begyndte midt i det 25de Vers, ved de Ord: , K€riftus elffede Menigheden" 0. f. v. Det var en inderlig høitidelig og mægtig gribende Stund. Det er førfte Gang, at jeg har døbt vorne Menneffer. Handlingen i og for fig er viftnof den famme, naar man døber Børn: her, hvor faadanne Handlinger indtræffe faa langt fjeldnere end hjemme, hvor de endnu ikke er blevne noget tilvant, har jeg ogjaa altid de faa Gange, jeg har dobt Børn, følt en ganjfe fjelden, ja falig Andagt i min Sjel, men dette var ved denne Leilighed i endnu høtere Grad Tilfældet. For det førfte er her Baptizanden et til Vevidfthed fommet Menneffe, fom jelv fjender Handlingens ftore Betydning, og dernæft ved man, at Disje Tilfælde, at vorne Folk døbes, desværre er faa faare fjeldne herude, det er en enkelt af faa mange tufinde Sjele, der fader fig frelje fom en Brand af den; fommer nu hertil, at og jaa Baptizanden er virkelig bevæget, jaa at det jynes, fom om Handlingens gribende Alvor og freffende Kraft ligefom momentant med jelve Handlingen gaar ind i hans Sjel, faa forhøies derved hos den, der udfører denne Handling, endnu mere den høitidelige hellige, alvorlige og falige Anelje, eller om jeg maa falde det Fornemmelfe af det Under, fom Gud ved Daaben gjør. Ja i faa danne Diebliffe træder Underet over alle Undere, Feju Krifti for> [ofende Kjærlighed, der ogfaa er Daabens Kjerne og Stjerne, mægtigere end ellers frem for Sjelen, og med unævnelig Længjel higer Aanden efter den Stund, da den ffal befries fra Stovets Lænfer og i uforftyrret Glæde evig nyde det, hvoraf den nu har en liden Forjmag.
Da nu Gudstjeneften var tilende, havde vi et Feftmaaltid i Efolehufet, hvori de nydøbte deltog. Vi begyndte Maaltidet med Sang, Læsning af Ap. Gf. 2, 42—47 famt Bøn; paa famme Maade fluttedes det med Læsning af Luk. 5, 1—10. De øvrige indfødte jpifte vafan i famme Hus, men iffe ved famme Bord. Om Eftermiddagen fang vi Salmer, talte om Guds Ord, begge de nydøbte Holdt Bøn, ligejaa Dahle. Vi havde faafedes et lidet hyggeligt Bønnemøde. Dagen fluttedes med Andagt, denne Holdtes paa Bulujproget; men da nu alt hele Dagen var talt paa Zulu joroget, følte vi Trang til at hore Modersmaniets yndige Lyd, og vi ffiltes derfor itfe, før Leifegang havde holdt en norft Andagt. Som Dagen helt igjennem havde været en Høitids- og Opbyggeljesdag, faa var Aftenen en ftille Fredens Aften, vort Sted var et Bethanien. Gud være lovet for al fin ufigelige Naade i Krifto Seju, Amen!
Sent en Aften blev Udland faldet til en fyg Kone, fom han dobte; herom beretter han:
Jeg lod iffe længe vente paa mig, men fit ftray Lygten tændt, da det var bælmørft ude. Det havde regnet, og da det var faa vaadt i det høie Græs, jadlede jeg Heften, tog med Lys, Døbefad, Alterbog og Salmebog, og fnart var vi (jeg tog nogle af vore Gutter med) iffe alene paa Veien, men fnart derhenne. Konen fandt jeg fiddende paa en Matte i fin Hytte (hun har nemlig en Hytte for fig felv Hos Thomas, en af de døbte), da Smerten ikke tillader hende at ligge. Der var flere i Hytten hos hende, og da der tillige var Sd paa Jldftedet, var det temmelig varmt, og baade hun og de andre ønffede, at Daabshandlingen maatte foregaa inde i Hujet. Vi gif da ind i Hujet, ff Lyfet tændt og Vand i Døbefadet, og jaa fatte jeg mig hen til Konen for at høre, hvorledes det ftob til med hende. At jeg ikke mente Sygdommen, forftod hun godt; tht hun nævnte iffe engang Sygdommen, men i forte og fyndige Træf gav hun fin Levnetsbejfrivelje og Omvendelfeshiftorie. Ovdret fan jeg tffe erindre, hvad hun jagde, heller ikke agter jeg at ffrive alt, hvad jeg erindrer deraf, men det maa jeg dog anføre, at hun tilffrev det Herrens Naade, at hun var ført jaaledes, at hun havde hørt Hans Ord og fjendt hans Dragelje, at hun havde feet den ene efter den anden af hendes Børn forene fig med Herren og Hans Menighed, men betlagede fit ubøielige Hjerte og de mange Wjættelfer Tid efter anden, og hvilfen Dom der maatte vente ende, om Hun gif over i Evigheden og foragtede Naademidlerne. Herren alene havde overvundet hende. Hun havde fadet mig falde for at blive venfet fra fin ftore Synd ved Daaben, og forenes med Herren og hans Menighed. At udfætte var ei længere Tid il; fet om hun ffulde bortfaldes jnart, hvad da? Jeg fod hende tale ud, og hørte blot til; det lod til at lette hende, og jeg gav hende blot et Par Spørgsmaal, da hun hørte op med fin Ves tjendelje, omtrent faaledes: Elffer du Jejum? Tror du, at Jefus er villig og iftand til at frelfe dig? Paa begge Spørgsmaal gav un et freidigt Ja. Heg [od da Thomas med de andre nærværende fynge fidfte Vers af Daabsjalmen og holdt derefter Bøn. Jeg var jelv bevæget og de flefte Dine blev vaade. Alt var fille. Jeg ipurgte, Hvad Navn Konen vilde kaldes med, hvortil Thomas fagde, at de iffe havde tænkt derpaa eller talt derom, og at jeg blot ffulde falde hende, hvad jeg vilde. Jeg kunde i Øieblikket iffe erindre noget pasfende Navn, men faa randt min (om jeg haaber med Sandhed at funne fige:) falige Moders Navn mig ibu, og idet jeg nævnte det, fandt det Bifald; faa døbte jeg hende med Nøddaab efter Alterbogen med Navnet Anne Marie.
Fra Oftober 1871 Har vi følgende Brev fra Gunderfen:
April Maaned var neften forløben med at gjøre Forberedelfer til Bygning og gaa omfring i Gaardene til de ikke faa feberfyge Patienter (hvoraf flere døde), og med Undervisning hjemme, — da den før omtalte fyge Vige, Datter af en af vore Naboer, ytrede Ønjfe om at blive døbt. Jeg havde iffe meddelt hende nogen jpeciel Undervisning uden i Samtaler med hende af og til; men hun havde jævnlig været Tilhører ved af Undervisning, naar Hun iffe var forhindret af Sygdommen, hvilket havde været Til fælde i de fidfte 14 Dage, da vi næften hver Dag ventede hendes Død. Hvilken Paaffeglede derfor, at Høre denne hjertelige Lengfel efter at blive frefft udtalt af hende, hvem Syndserfjendeljen og Syndefølelfen fort før var ukendt, men hos hvem den nu var vaagnet i den Grad, at hun faa fig fortabt, uden Delagtighed i Frefferen. Efter nogen Samtale med hende, faavidt Sygdommen tillod det, hørte jeg til min Glæde, at hun havde tilegnet fig meget mere af Sandheden, end jeg havde ventet. Jeg forberedte hende derfor, faa godt jeg kunde, ved Samtale og Bøn med hende Lørdag den 29de April til Daaben, fom jeg i Herrens Navn be ftemte mig til at udføre Søndag den 30te. Jeg faldte derfor hendes Faber hid og meldte ham, hvad jeg havde befluttet angaaende Datteren, og han havde intet imod, at hun blev et Guds Mennejfe; thi hun var jo død for ham alligevel, og faa kunde ban iffe negte Guds Vilje; han havde jo ffabt alle Ting, ogfaa hende, og alle Ting var jo hans, det var jo bare de forte, fom havde filt fig fra ham og tjente disfe Gjenfærd 0. f. v. Det, at han forrige Aar havde giftet hende bort til en Nabomand, var afgjort derved, at Manden havde fendt hende hjem igjen for at begraves, faa at der var ingen Ting i Veien.
Jeg var i Tvivl, om jeg turde opfette Daaben til næfte Dag, da Sygdommen ryftede hende alvorlig, men vovede det dog i Herrens Navn under Bøn om hans Velfignelje og naadige Hjælp. Og visfelig, han hørte vort Raab og gjorde mere, end vi ubetinget turde bede om; thi hun, fom i flere Nætter havde været betaget al Mo af de ftore Smerter, ifær i Hovedet, fit hvile rolig den hele Nat i Søvnens Arme, og om Morgenen var hun ganffe fmertefri og often rolig, Hvilket varede hele Daabsdagen indtil næfte Morgen. mUforftyrret af Smerter bejvarede hun med øien= fynlig Glæde og meget frimodig alle mine Spørgsmaal til hende og affagde fin Vefjendelje og modtog den hellige Daab i alle vore Naboers Overver. Hvilfen Glæde og Opmuntring i Gjerningen denne Sjel er og, behøver jeg iffe at udtale, da J ved det langt bedre, end jeg med Ord fan udtryfte det. Et Udtryk herfor har vi i IS. A Werels Ord, der ofte gjentage fig i min Sjel: ,Deiligite Løn for de mørfejte Timer, fødefte Bod for det tungefte Savn, Sjele at flue, fom løfte af Fængiel, knæle, o Freljer, med Tak ved din Fod!" Jeg fynes, at vi har overflødigt for vor ringe Møie, om den havde været 10 Gange ftørre. Hvad vil vel det fige at faa med Graad, mod at Hofte med Frydefang? Herren opholde og bevare baade den døbte og og i Ordet og Troen, indtil vi dø!
Jeg flutter disje Meddeleljer med en Beretning fra Oftebro om en ftørre Daabsfeft paa Ekjove 1fte Søndag efter Paaffe 1881, Der lyder faa:
Glæbdeligt er det for mig at melde og vil det være for Eder at faa høre, at jeg igaar, førfte Søndag efter Paajte, ved Guds naadige Hjælp kunde ved den hellige Taab optage 14 vorne i vor Menighed. Den forløbne Faftetid, i Hvilken vi hver Fredag har famlet og til Betragtning af vor Frelfers Lidelje og Ded, og den derpaa følgende deilige Paaffefeft har været en vel ffiffet og ret velfignet Forberedelfestid, i hvilfen Længjelen efter Daaben var voret og modnet i manges Hjerter. Jeg jagde for nogle Uger fiden i en af Undervisningstimerne, at jeg gjerne vilde døbe nogle paa Søndag efter Paajfe, og at de, fom efter alvorlig Selvprøvelje havde Frimodighed til allerede mu at fremftille fig til Daaben, maatte indfinde fig næfte Dag, medens de, fom endnu erfjendte Nødvendigheden af at undervifes og oplyfes mere og bedre om Freljens Vei og fremdeles prøve deres Oprigtighed og Alvor med Henfyn til Ønffet om ved Daaben at optages i Herrens Menighed, iffe ffulde møde næfte Dag. Uden nogenjombhelft Antycning fra min Side af, hvem jeg anjaa for moden til at døbes, indfandt fig dog paa en Undtagelfe nær netop be og fun de, fom jeg hos mig felv anfaa for modne til at døbes I fer Maaneder Har jeg nu ikke alene havt dem hver Morgen til Andagt, ved Hvilken jeg har gjennemgaaet baade det gamle og nye Teftamentes Hiftorie, og det ifær, hvad Evangelierne og Apoftlernes Gjerninger angaar, mindjt 2 Gange. Desuden har jeg havt Dem mindft 4 Gange hver Uge og gjennemgaaet Katefismen, jeg ved iffe hvor mange Gange, og med Undtagelje af 2 gamle, den ene iffe langt fra 80, den anden omtr. 60 Aar gl., funbe de nu Katefismens 4 Parter med Luthers Forklaring udenad (den dte Part ffal de nu førft videre undervifes i, før de gaa til Herrens Bord), og kunde fvare paa alle Spørgsmaal om Frelfens Bei, om Loven og Evangeliet, om Troen, Bønnen og Saframenterne. Aj de to gamle, fom iffe kunde beholde i Hukommeljen ordret mere end i det høiejte Troesartiklerne, Fadervor og tildels Budene, var den ene Umafamuzelas Enke. Siden hans Død for Troens Skyld havde det været hendes fajte Veflutning at blive friften. Hun undfom nemlig tilligemed en Son, fom dengang tjente her paa Stationen, til Natal, Hvor Hun boede Hos en ældre Son, fom var gift. Efter Krigen fom hun tilligemed Sønnens Familie hertil, alle beftemte paa at blive troende. Den Søn, fom flygtede med hende, da Umafamuzela blev dræbt, gif til Umpumulo, og blev der forberedt til Daab, men blev paa Grund af Ubfteiel fer bortvift fra Daabsundervisningen. Efter at han havde paa Umpumulo gjort Afbigt, blev han optagen blandt Katefumenerne her og blev nu igaar tilligemed Moderen døbt. Han heder Simon og hun Mebeffa. Den anden gamle fra Kjafas Dage er Moder til Mika, tidligere Umgila, en Mand, fom i Sorgen over et Barns Død fik ifinde at gaa og hore paa mig, da jeg boede paa Singvagzi, og blev en ftadig Tilhører hver Søndag. Han fom og befjendte fin Overbevisning om Nobvendigheden af Omvendelfe og Daab og bad mig at unbervife ham. Han begyndte at indfinde fig til Undervisning, men det var fun fort før jeg drog herind for at begynde Stationen igjen efter Krigen. Imidlertid gif han ftadig hver Uge til Sinquazi, og min Datter undervifte ham i at læfe. Han havde en 3 a 4 Aars elffelig liden Gut, fom lærte af Faderen jemme og holdt fuldfommen Skridt med ham. Denne Gut blev vg og bode. Da hans førfte Barns Død havde bragt ham til at vende amatosi Ryggen, fordi de, trods hans Ofring af Kvæg, iffe funde fade Barnet leve, faa frygtede jeg, at han mu vilde ænfe figedan om Gud, fom han havde begyndt at paafalde; men nei, han var bare bedrøvet over, at Barnet iffe var blevet døbt, og jeg føgte i den Henfeende at trofte ham. Hans Kone var i Begyndeljen meget opbragt over hans Vejlutning at blive kriften; men bun [od fig fnart overbevife, fom for at høre Guds Ord og blev ligefaa begjærlig fom ban efter at blive undervift. Den gamle Moder ligeledes, fom fun beklagede, at hun forft fulde faa høre om Gud og Frelferen, efterat hun var bleven faa gammel, at hun iffe funde lære at beholde noget i Hufommelfen, men bare føle Herren i Hjertet.
gammel Kone og fan iffe have mange Aar tilbage at leve. Jeg tror, hun havde under Omftændighederne de fornødne Betingeljer for at funne døbes, og jeg døbte hende tilligemed Son og Sønnefone. To af Mifas Born har jeg tidligere døbt, og faaledes er Hele denne Familie, fom er en Frugt af vort Ophold i Natal under Krigen, optagen i Menigheden. Blandt de igaar døbte var to, fom tidligere Har tjent Hos os, og blev, fordi de begyndte at vife Lyft til at lære, borttagne fra 03 med Magt. Den ene, en Pige, Unjefile af Navn, blev for over 20 Aar fiden tagen hjem med Magt og ftrar bortgiftet. Hun havde dog den Hele Tid beholdt Ønffet om at blive friften og haabede, at hun, naar hun blev gammel, ffulde faa fomme til en Station og faa fit Ønjfe opfyldt. Under Krigen døde hendes Mand, og nu var hun fri og fom ogjaa ftrax og bad om at blive forberedt til Daab. Hun har ingen Børn. Hun er vel omtrent 40 Aar gammel, fan godt fæje og er vel undervift og hjerteglad over at have naaet fit Ønifes Maal. Sun heder nu Karoline. En Gut, fom for 6 Aar fiden blev tegnet fom Satefumen, men tvungen til at gaa hjem, ind: fandt fig her, ftrax jeg fom tilbage, figende, at nu vilde han lære for Alvor, og de fulde ikke mere tage ham bort fom før. Han fortæller, at han, medens Han vogtede Kvæg, var jammen med en Gut, jom havde tjent her paa Stationen hos en af de troende, og denne havde fortalt ham, at det vilde gaa alle dem galt, fom ikke troede paa Jefus; thi han fulde engang fomme igjen i Himmelens Styer, og da vilde han jamle op alle dem, fom troede paa ham, og tage dem op til Himmelen og fafte alle de andre hen til et fælt Sted jammen med Djævelen. Dette gjorde faadant Indtryk paa ham, at han fogte om Lov af fine Forældre til at tage Tje nefte Hos os. Men ftrar det rygtedes, at han vilde lære og tro, fom de og tog ham hjem. Vi indfamle faaledes enkelte Neg af Sæd, udftrøet under de gamle Forhold, fom vi faa lenge juffede under, men altid bad og haabede ffulde i fin Tid vige for nye og bedre.
Gamle, Unjlewana, fom i en fang Rætke af Aar har paafaldt Herrens Navn og befjendt, at han ikke længere troede paa amatosi, men paa Gud, er nu ogjaa til fin ftore Glæde bleven døbt tillige med Kone og en Datter. Alle hans øvrige Børn gaa til Daabsundervisning. Unjlewana valgte Navnet Abraham, hans Kone Sara og Datteren Petrea. Hans ældjte Datter blev døbt paa Umpi= mulo; hun er en alvorlig og indflydelfesrig friften, fom det er en ftor Velfignelje at have paa Stationen. Endelig var blandt de igaar døbte en Søn af den bekjendte Umfonto. Han har i 10 a 12 Aar atter og atter gaaet til Undervisning; for et Par Aar fiden giftede han fig og fif en Kone, fom drev paa ham, at han ffulde fomme til en Station, at de Hunde blive kriftne. Kundjfab mangler han ikke, og da han tilligemed Konen Har opført fig udmærket godt, fiden de fom hertil efter Krigen, faa troede jeg iffe at burde formene dem Daaben, uagtet vi har ondt for at fæfte Tillid til nogen af den Slegt, da de har vift fig faa uftadige. Han heder Job og hun Serine. De øvrige er Gutter, jom i flere Aar, den ene hos Kielland og Dahle, den anden her Hos mig, har nydt Under: visning. Den førfte heder Naftali, den fidfte Josva. Af de nydøbte var ingen yngre end 18 Aar. Maatte nu Herren faa bevare alle disje Sjele i fit Rige indtil Enden!
Sorgelige Oplevelfer blandt de kriftne.
Efter disje Medbeleljer om Optagelje i Menigheden al vi høre lidt om de friftme Juluere. At vi imidlertid iffe maa ftille Fordringerne til disfe høit, vife følgende Ord af Oftebro os:
Med Heniyn til de friftne er det min Forvisning og Trøft, at de — tilligemed mig — endnu er Hofpitalslemmer i Guds ftore Naadeshusholdning, og at vor ftore Læge vil helbrede og fuldfommen i fin den gode Stund. I vil erindre, hvad der i fin Tid berettedes om Umangingi, at han nemlig var faa faft i fin Bejlutning om at blive friften, at han Hverken ved DOvertalelfer, Srudfler, Baand eller Slag fod fig bevæge til at fade fin Veflutning fare, jaa man jo Deraf ffulde tro, at der maatte være foregaaet en alvorlig Vetfelje Hos ham; og dog vifte han fig faa [idet fremragende i fin Iver, at det tog hele 3 Aar, før han funde blive døbt, og han har heller iffe fiden udmærtet fig ved Iver i fin Kriftendom. Han har endnu ikke lært ordentlig at klæje og bringer det vift aldrig dertil, fordi han mangler Lyft og Flid; Han har ogfaa noget vift leflende i fin Opforfel, men for Fald i anbenbare Synder har han taget fig iagt. Han Hav tildels fommet til mig og beflaget fig over, at han har miftet Herren af Hjertet, føler bare Kulde og Ligegyldighed. Naar jeg da har famtalt med ham, har jeg iffe funnet forftaa ham anderledes, end at han virkelig tror fig i dagligt Samfund med Herren, og at han, naar Han da føler fit Hjerte koldt og ingen Drift til Bønnen, ingen Fornemmelfe af Herren i Hjertet, at han da føler fig faa ulyffelig og bange for, at Herren ffal forlade ham. Jeg Har feet ham fidde i fuld Pasfiar med andre, da pludfelig bryde af og gaa i Enrum for at bede; jeg har tilfældigvis, ham uafvidende, hørt ham bede og det faa inderlig og hjertelig, at jeg har gjort mig jelv Bebreidelfer over min Mistillid til hans Troesfiv. Derpaa er han fommen tilbage til de øvrige og ftray igjen begyndt at fnaffe og føve om ingenting, men paa faadan Maade, at man iffe ffulde tro, at han netop fom fra Bønnen. Saaledes er disje friftne mig endnu ofte en Gaade. Heraf fommer det, at jeg (for Blot at tale om mig felv) itfe gjerne fortæller om deres aandelige Erfaringer og Udtalelfer, faaledes fom de forefomme. Jeg funde viftnot rive en hel Del om faadanne Udtaleljer, og hvis de fimpeltoæk anførtes fom Udtryk for deres aandelige Er faringer og Troesliv, vilde de være opbyggelige for mange Misfiongvenner at fæje og funde væffe ftore Tanker om de indfødtes Troesliv. Men da jeg ikke i deres daglige Liv finder faadant Alvor og Jnderlighed fom deslige Udtaleljer fynes at maatte forudfætte, fader jeg dem hellere uberørte, at ikke Misfionsvennerne ffal ledes til andre Foreftillinger om disje omvendte, end fom de fremtræde i deres daglige Liv for vore Øine. Maar de blive bevarede fra af falde i grove Synder, holde fig til Guds Ord og Bønnen, leve i Fred med hverandre indbyrdes, befjende deres Ufuldfommenhed og Skrøbelighed, lade fig fige og raade, faa maa man være tilfreds med dem og haabe, at han, fom er Troens Begynder og Fuldfommer, visfelig vil hjælpe dem til Troens Maal. Dette maa jeg haabe og tro, Kjønt der endnu kæber faa meget ved dem, fom man faa gjerne vilde fe dem affægge.
med figter jeg til deres idelige Snaffen med Latter og Stoi, Gut ternes og Pigernes Frierier, det lidet Greb, de har paa at behandle, hvad der forefalder af Misforftaaelfe og gjenfidig Uvilje, paa friftelig Maade, deres Mangel paa at værne om deres gode Navn og Rygte fom friftne ligeoverfor Hedningerne, deres Uffjønfomhed og Fordringsfuldhed ligeoverfor Misfionæren, deres Tilbøielighed til at blive ftolte o. j. v. Af Dette hører viftnof det mefte med til Folfefarafteren, jom man, om man end iffe vil gjøre nsolfeligheden" JIndrømmeljer paa Kiftenlivets Bekoftning, dog maa bedømme ffaanjomt, medens man ogjaa tør vente, at Kris ftendommen jo længere jo mere vil gjennemtrænge Nationalfaratteren og renfe den fra, hvad der ftøder an mod den friftelige Folelfe.
I mit fidfte berettes, at nogle af denne Menighed Hverken funde eller vilde gaa tilalters paa Grund af Slovhed i Troen og Misligheder i Livet; 4 af dem er gaaede over til fine hedenjfe Slegtninge i Natal, og indirekte høres, at de tre fidjte ffal være paa rent vildfarende Veie, og om Salomon vente vi heller ikke at høre rart; Han fynes i den fenere Tid at have en Skrue løs; vor alvorlige Pligt mod disfe vildfarende fjende baade I og vi, og fader og da ogjaa i Herrens Kraft udøve den. Hvad nu Grunden til denne deres Slovhed og mislige Vandel angaar, da vil det naturligvis være Eder af dyb Interesfe at fjende dertil, og er da, efter hvad jeg ved Prøvelje af vedkommende og Erfaring udfinder, de væjentlige Grunde disje. 1) De ældre omvendtes Vandel, der i Nærheden og ved den daglige Omgang forraader jaa mange Huller, idet de yngre kriftne ligefom de endnu ikke døbte Stations beboere vente en ftorve Modenhed i det kriftelige Liv, end nogen erfaren gammel friften vilde falde pan at vente af flige nyomvendte, hvorfor ogjaa flere af hine iffe døbte Stationsbebvere fige, at den paapegede Mislighed hos de døbte netop er det, fom holder dem fra åt melde fig til Optagelje i Kirken. 2) Den daglige og hyppige Omgang med Hedninger, dels her i Tjenefte, dels fom vante her i alffens rinder, og derhos dette forfærdelige Hydra i deres Slegtitabsiorhold, der holder dem fangne i et faa fintfpundet Net, at man fun med lang Erfarings ffjerpede Line fan opdage det. 3) Denne Verdens Bekymringer og Lyfters Torne og Tidiler, fom Hos de yngre fædvanlig famle fig i af deres Higen og Tragten efter at blive. iftand til at gifte fig; hermed begynde allerede ganffe unge Drenge og Piger at beffjeftige fig, og jo mere de nærme fig den giftefærdige Alder, desmere vil dette ogjaa opfluge deres Higen og Tragten; og enhver fan da let begribe, Hvilken Nød og hvilte Prøveljer dette ofte fører med fig for Misfionæren under hans Sjeleforg.
Om enfelte af de friftne paa Empangeni ffriver Kielland:
Han er nu gaaet til Natal paa en uvis Fremtid. Det jynes desværre, fom om han i den jenere Tid mere og mere forfømmer at førge for fin Sjef og vandrer paa farlige Veie. Jeg har gjentagende advaret ham i flere Henjeender, fom f. Ey. mod.det nedbrydende Dagdriverliv og mod Infangurøgningen, jom jeg for ikke faa lenge fiden atter greb ham i. Men det jynes alt forgjæves. Formodentlig maa Herren lægge fin Haand tungt paa ham for at ydmyge ham. En bedrøvelig Uenighed mellem ham og hans Kone har ogfaa fundet Sted i den fenere Tid, og det er iffe faa let at fomme efter, paa hvilfen Side Skylden egentlig ligger. Af Naturen er han ftolt og bun ftiv, og, fom det desværre faa ofte er Til fældet med de unge friftne Hos dette Folk, — faa at det vel fan -figes at være en Hovedmangel hos dem, — det fforter paa den friftelige Ydmyghed, fom gjør, at den ene bøter fig og giver efter for den anden. Og Hvor dette fattes, fan det aldrig gaa godt, tær under jmaa Kaar, i en trang Hytte og med lidet Mad. Hvad den anden og ældre af de her bojatte Menighedslemmer angaar, jaa er jeg bange for, at hans Juteresje for Menighedens aandelige Anliggender og for dens Kirkebygning heller iffe er fynderlig ftor. Han opfører fig i mange Tilfælde faaledes, at man maa tvivle paa, om der er noget af Troen igjen Hos ham, eller om fan iffe har været en Hykler alle Dage. Han ved imidfertid i Almindelighed at forklare fig faaledes, at man ikke ved med Sifferhed, hvad man ffal fige. Sandfynligvis vil det nu ikke vare længe, førend det vil blive aabenbart, hvad der bor i ham, hvis han er paa Fordærvefjens Vei. Han arbeider for Tiden i Emangieni paa et nyt Hus, fom Prinfen lader fig bygge der.
Jprgenfen : Vidnesbyrd Bygningsarbeidet udføres hovedjagelig af en Forkis, en fra den amerifanfte Misfionsmenighed paa Umvoti i Natal paa Grund af Dvutfenffab og Ufedelighed udelukket, fom forreften fyntes i den førfte Tid, han opholdt fig her i Landet, at ville opføre fig meget godt, men fom nu har taget fin anden Huftru, en Vige, han fik af Prinfen, og forreften paa flere Maader har vift, at han i fin Vandel ikke længer lader fig lede af Guds Ord. Vor omtalte Ven er nu fat fom denne Mands Medhjælper og har i ham juft iffe det bedfte Exempel. Jeg har gjentagende gjort ham opmærffom paa de Farer for Hans Kriftenliv, fom han bringes ind i ved be Forhold, hvorunder han ved fit Arbeide og ftadige Ophold der i Prinfegaarden ev ftillet. Maatte disje Advarjler bære god Frugt! Han indfinder fig for det mefte til Gubstjeneften om Søndagen nu for Tiden, og han har da ofte have Anledning til at høre de indftændigfte Opfordringer til at holde faft paa og tilegne fig, Hvad der i Ordet og Daaben er ham fkjæntet.
Schrenber ffriver:
Saavidt mig til Øieblikket er befjendt, er Sunbhedstilftanden blandt Misfionsperfonalet god, faa ingen ved Sygdom eller Upasjelighed er hindret i fin Misfionsgjerning. Derimod lader den aandelige Tilftand blandt vore Menighedsmedlemmer og ligefaa blandt Daabskandidaterne ofte faave meget tilbage at ønffe. Saa: fedes fom de endnu unge Menigheders Forhold har medført, har de afferflefte af vore Menighedslemmer været indtil deres Daab i Misfionærernes og de norffes Hufe, og vedkommende har gjort, Hvad de har funnet, for af oplære dem førft og fremft i Hovedjagen og dernæft i andet, fom funde være disje gavnligt i et focialt Liv efter Guds Ords Veiledning. Men faajnart de er døbte, gifte og har begyndt fit eget Familieliv, jynes de allerflefte at lægge paa Hylden, hvad vi møifommeligen ved Stolehold og anden Opdragelje i vore Familier har lært dem; denne Verdens Sysler optage faa betænfeligen deres Sind, at der bliver liden Lyft og liden Tid til af befatte fig med det ene nødvendige. Her møder 08 ogfaa det eiendommelige Serfyn af en underlig. Selvmodfigelje Hog dem; medens de nemlig i deres Styr og Stel er jaa myndige og felvraadige, at det næften er umuligt og fom ofteft frugtegløft at raabe og veilede dem der, hvor man funbe og vilde, og hvor de burde arbeide fig frem til og vife ftørre Modenhed og Selvftændighed, i en ofte umedgjørlig Umyndighedstilftand og fyres at bære fig ab, fom om de ikke havde noget fynderligt felv dermed at gjøre, men fom om det var alene Misfionærens Sag at udrette alt jaabant — man funde fige — ad overnaturlige Beie: f. Er. med Henfyn til at vedligeholde og forøge deres Kriftendomskundikab, at vedligeholde og fremme deres Færdighed i at lefe og rive, at forge i aandelig og intellektuelt Henfeende for Lemmer af deres egen Familie eller deres Tyende, med hvem de daglig omgaaes, medens derimod disje fjelden eller aldrig fomme i Berørelfe med Misfionæren, — i disje og lignende Henfeender bære de fig ofte ad, fom om dette var Misfionærens Sag alene, og fom om han funbe udrette det ad overnaturlige Veie, da der unddrages ham de Vetingeljer, under Hilfe han, faalænge de var f. Er. i hans Tjenefte paa Stationen, kunde hjælpe dem i omtalte Henfeender, idet de gaa op i fine verdslige Sysler og fjelden og fpredt fomme faa ner ham, at han fan faa fat i dem med fit Ord og Under visning. Bil ikke Gud i Naade lade det blive bedre med dette golf fom friftent Folk og hjælpe det, at det ikke jaa hurtig og ligegyldig ftopper op i fin kriftelige Livsudvikling, vil det ikke have nogen Fremtid fom friftent Folk, om end enkelte Sjele nu og da, bift og ber bliver reddede fom Brande af Iben. Hidtil har Misfionærerne i fine Beretninger havt at berette om det herværende hedenffe Folks Træghed og igegyldighed figeoverfor Evangeliet; herefter vil de fandjynligvis, derfom det vedblivende former fig paa den begyndte Maade, ofte fomme til at berette om dette kriftnede Folks Træghed, Sløvhed og Ligegyldighed i Evangeliet, fom det rigtignof har lært, befjendt og fulde leve i. Fdetmindjte iynes bet, Hvad en Flerhed af Individer angaar, fom om de, naar de ofte af indblandede, maadelige Grunde har naget frem til en af disje Grunde beftemt Nødvendighed, ftaa ftille, ftagnere og ftivne, hvoraf da den nærmefte Følge er en Tilbagegang. Saa: danne Grunde er f. Cr. at en Gut, for at faa en Pige, eller omvendt (hvilket ftundom fan fe ved Misfionærers Biftand), eller for at faa bojette fig paa Stationens Enemærfer, arbeider fig frem til at kunne optages i Kirken.
maa det figes om de flefte Menighedslemmer Her paa Entument, fom er gifte og har hojat fig her, at de, efterat de faaledes har bofat fig og dannet egne Familier, er gaaede tilbage i fin Borne lærdom og desværre ligefaameget i fin Kriftendomskundjfab og Erfkjenbelje; hvorledes det da bliver med Livet, fom kal bæres og næres af Grfjendeljen, fan let fluttes. Og, fom det er her paa Entumeni, er det not omtrentlig ogfaa paa vore andre Stationer, hvor Familier har dannet fig og aabenbaret fin Holdning eller rettere er gamle nof til at have aabenbaret fin Gehalt. Herimod arbeides jo ved dagligt og mangeflags Stolehold og fælles Andagtsøvelfer paa Stationen, men desværre er Lemmerne af de bofatte Familier ofte jaa yderft forfømmelige i at benytte fig af diske Goder og erftatte endmindre dette ved Andagtsøveljer af noget fynderligt Værd i deres egne Familiekredje, eller ved i fine Hjem at jøge dt vedligeholde og forøge fine erhvervede Kundjfaber, at Misfionæren tiljyneladende fun faar lidet udrettet i Forhold til det anvendte Arbeide og Moie i jaa Henfeende. Et Middel til at føge at raade Bod paa denne Stagneren og Tilbagegaaen har jo Misfionæren ogfaa i VBeredeljen hver Gang til Altergang; men enhver, fom er nogenlunde forføgt i Sjelejørgerembedet, ved nof, hvor faare lidet man felv derved fan udrette mod en Forjømmelfe fom ben omtalte, fom ofte ftræfter fig over en længere Tid mellem Altergangene, og hvor faare mangelfuldt man fan faa gjenoprettet, hvad en faadan Forfømmelfe har forvoldt. Her paa Stationen ibetmindfte prædifes og indjfjærpes hyppigt nof, hvor uomgjængelig nødvendigt til Trivjel for Individet og for Menigheden Det er, at den enkelte arbeider med Preften paa fig jelv og paa de øvrige af fine friftne Omgiveljer, og at i forefommende Fil fælde de flere arbeide med Prejten paa Snbividet. Men de har desværre i faa mange Tilfælde faa meget urent Mel i fin egen Pofe, at den indbyrdes nødvendige og gavnlige Fudflydelfe paa hverandre bliver lammet og ofte frafteslvsgjort.
Om Vanffeligheder med et Ægtepar ffriver Kielland:
Daniel, hvis Hovedjvaghed og Stjødejynd netop meft ligger i Tungens Mishrug, dels indrommede fin Uret, dels paaftod, at Lina havde misforftaaet ham. Jeg havde iffe troet, at Uenigheden mellem dem havde flaaet jaa dybe Rødder, fom jeg ved denne maning at bringe dem til Enighed. Daniel var rigtignok villig til at tilgive og glemme alt, Hvis Lina ftrax vilde vende hjem men nogen ret Grfjendelje af fin egen Skyld kunde jeg dog iffe finde Hos ham, og Lina var aldeles ubøtelig; hun maatte tilbage for at fuldende fin Kur og nogen beftemt Tid for fin Tilbagefomit funde hun iffe faftfætte, men fomme tilbage fulde hun dog ganfte vilt. Gaa var der da indtil videre intet at gjøre ved den Sag, uden i Forbøn at lægge dem begge ved den trofaite Hyrdes 1100-dige Hjerte, og jeg Haaber ogjaa med Sandhed at kunne fige, at han har bragt dem begge tilbage paa bedre Veie, hvilket dog ifte ffeve uden ny Synd og Sorg. Efter et nyt Bejog af Daniel hjemme Hos hendes Familie, fom han foretog nogen Tid fenere, vendte Lina nemlig tilbage. Jeg faldte dem da atter for mig, føgte at ftille deres begges Overtrædelje kart frem for dem, fagde dem, at jeg iffe funde meddele dem Nadverens Sakramente, førend de begge tiljtod fin Synd og gjenfidig tilgav hinanden, noget de ogjaa allerede dengang paa Forhaand lovede at ville gjøre. Men iffe ret længe efter fom Lina en Dag til mig for at beklage fig over Daniel, fom, fordi hun uden hans Vidende havde bortgivet noget Korn for at hjælpe nogle hungrige Naboer, endog havde lagt Haand paa hende. Jeg faldte da Daniel for mig, ivettefatte ham med Sagtmodighed, idet jeg faa meget fom mulig (od Guds Ord felv tale. Han jagde intet, uden at han faa, han havde fyndet Og til min Glæde hørte jeg fort efter af Lina, at han, uagtet jeg enduu flet itfe havde opfordret ham dertil, havde ,talt godt" med hende, og at alt nu var vel, fom det ogjaa, faavidt jeg har funnet erfare, femere har været. Til at gaa til Alters har de iffe ytret nogen Trang, og jeg vilde faa gjerne nu undgan lige frem at minde dem derom. Dog har jeg fagt dem, at der nu frart vil være Anledning til at gaa til Alters, og at de derfor maatte tænte over den Ting.
Dftebro beretter om en af fine Menighedslemmer:
San havde ikke alene ftaaet i utilbørligt Forhold til Vigen, men var endog falden jaa dybt, at han havde været fuldt tilfinds at tage hende til fin anden Kone, og at det, at han bragte hende hid og felv fom og gif til Alters, fun var et Slags Forjøg fra Jfafs Side, om han maaffe ved at gjøre jaa funde flippe ud af Garnet, han havde indviklet fig il Heg troede ikke faa flet om de indfødte friftne, at de fulde fordrifte fig til at gjøre, hvad fat her gjorde. Det var min Erfaring, at naar faadant var Tilfældet med nogen, faa Holdt han fig borte fra Nadveren, hvis han iffe havde Mod til at fomme med Vefjendelfen, føgtef. Er. at være fraværende paa den Tid. Men nu blev ogjaa denne gøde Tanke om dem bortveiret. Og nu Jfafs Vekjendelje? Den var ligefrem nof og tillige alvorlig at lytte til, men ogfaa førgelig. Han udtalte det jom fin Mening, at hverfen han eller de allerflefte med Ham vilde funne nøvervinde en faadan Synd, naar det fulde fomme an paa dem felv, deres Vaagen og Flyen, deres Ubdriven af Diet o. §. v.; thi naar Synden vaagnede med Magt Hos dem, faa blev den ftray deres Herre; jfulde de blive bevarede fra at falde i Synden, jaa maatte Gud virke jaaledes i dem, at de iffe fom i Friftelfens Hede, det vil fige, Gud maatte fritage dem fra at friftes. Han kunde heller iffe ffjonne, og det famme var Tilfælde med mange andre, hvorfor iffe Gud kunde tillade fine troende at have flere Koner nu fom før, fom hans hellige i gamle Dage? At det juft itfe var, fom det burde være, kunde man let ffjønne, men naar Gud bar over med den gamle Pagts troende, fordi de endnu iffe var komne faalangt, at de kunde fade fig noite med en Kone, hvorfor fulde han da iffe bære over med dem, fom Heller iffe var fomne faa langt? Han var bange for, at der var faa, fom i Længden vilde lade fig nøie med bare en Stone, og henvifte til flere af de ældre Stationer i Natal. Paa mit Spørgsmaal, om han aftjaa af Grundjætning gjorde, fom han havde gjort, fvarede han beftemt, at det ikke var faa, —han vidfte vel, og hans Hjerte fagde ham tydelig nof, at han gjorde, hvad der var ondt i Guds Dine, men det var fFyriftelfen, fom han itfe havde Magt til at modftaa. Jeg har endnu jagde han, Haab om tilfidft at blive frelit, jeg jynes, mens jeg taler med dig, at føle mine Ben ftyrkes, fom jeg paa længe ikke har Hendt dem. Jeg talte med ham en hel Eftermiddag, og af den Maade, han udtalte fig paa tilfidjt, jyntes jeg rigtignof at burde haabe, at Frifteljen for denne Gang vilde være overvundet.
dø, — Pigen var nu Hos og og bad om at ftedes til Daabsundervisning. Efter en Uges, Tid forfoandt Pigen, og vi begyndte ftrax at frygte, at galt var panfærde, og faafnart vi erfarede, at der havde været et Bud fra Iaf fer paa Stationen jamme Dag, faa ffjønte vi ftrax, at hun var gaaet til Jak. Og ganfle rigtig: fak havde fendt hende Bud, at han javnede hende mes get, og hun var fnar til at gaa, thi at fun var forelffet i ham, havde hun tilftaget. Dette var igjen værre af Jaf, end man ffulde troet, men dog ventede jeg ikke bedre. Hans Broder, fom dengang var dernede jammen med flere troende herfra, tog dog jaa alvorlig fat med at bringe Pigen tilbage, hvori ogjaa Pigens Fader underftøttede dem, at Jfak ogjaa dengang forhindredes fra at tage Hende til Kone. Men uu tør Sat ikke vife fig her; han har endelig, efter at hun lenge vægrede fig, faget fin Kone til fig, og faa hører jeg, at han ofte græder ng betiager fig, om for fine Synder eller af Længjel efter Pigen, tør være vanffeligt at afgjøre, maajfe lidt af hvert. Sjal har en Gang før faldt til: bage til Hedenjtabet; da bragte en Sygdom ham til Gefindelje, faa han fom Her tilbage, og efter et Aars Tid blev gjenoptagen i Menigheden.
Glædelige Erfaringer blandt de kriftne.
Følgende forte Notitfer af Kielland og Gunderjen indeholde meget, der maa glæde 08; Kielland figer om et Bejøg paa Umpumufo:
Paa Umpumulo havde ingen af og tidligere været, og Opholdet der var og ret en Vederkvægeljens Tid baade ved Samvevet med fjære troesforvandte, Stedets jmukke og ftorartede Natur= forhold og navnlig ved Synet af den — jeg maa fige — rige Frugt af Evangeliets Prædiken, fom vi der mødte; thi i mine Dine var det og er det virkelig noget ftort, al Sfrebelighed ikke overfeet, naar nu den ene kriftelige Familie efter den anden reifer fig fit lille Vaaningshus i Stationens Nærhed. Jjær blev jeg mægtig greben ved om Søndagen at fe en feftligtlæbdt, ikke faa ganffe liden Menighed af friftne indfødte famle fig til Guds Hus, ber med fraftig. Sang iftemme med den vante Melodi den vel fjendte Indgangsjalme: Søde Jefu, vi er her", omfat i deres Tungemaal, og faa deltage med fynlig Andagt i en iuldftændig Gubstjenejte efter vor Kirkes Nitus, medens en jaadan Skare Hedninger, at Hufet ikke vel kunde rumme dem, havde indfundet fig til Gudstjeneften. Om disje maa det rigtianof for ikke at væffe for ftore Forbaabninger figes, at en ftor Flerhed ved deres ftøiende og urolige Opførfel mere virkede forftyrrende end opbyggende ved fin Nærværelje.
Dg Gunderjen:
Lufas interesjerer fig meget for fit Kald fom Medhjælper i Skolen og er næften altfor udholdende med fine fmaa Difciple. Han begynder og flutter fin Stole med Bøn og Sang med disje jmaa. Lukas er meget fnil og er af en faft og ftabig Karakter, med ftort Afvor i fin Kriftendom, faa at han med den gode, gamle og alvorlig hjertelige David bør omtales til Eders og vor ftore Glæde og Opmuntring i vor fælles Gjerning for dette Folt. Altid er de opmærkjomme Tilhørere, og ved deres hele Vandet oife de, at deres Liv ikke er af denne Verden. Dite hører jeg dem tale meget alvorlig og fjærlig med mine Gutter og andre om aandelige Ting. Det gode, de har gjort for mig i denne formebdelft min Ubehjælpfomhed i Sproget faa vanffelige Tid, er vigfelig meget mere, end jeg ved af.
MWettergreen ffriver fra Entumeni:
Misfionsarbeidet for mit Vedkommende har i den forløbne Tid iffe ftraft fig udenfor Stationens Omraade. Det har beftoaet i Morgenandagt, enkelte Dage i Ugen Skole med Thomas og de Børn, fom af ham daglig undervifes, Læsning med Daabsfandi= daterne hver Dag, Aftenffole tilligemed Andagt. En Aften ugentlig har jeg holdt et Foredrag om andre Misfioner her i- Syd afrifa. — Gudstjenefte om Søndagene har været forrettet fom fedvanlig. Jeg tænfer, jeg tør anfe det fom et godt Træk, at enfelte har anmodet om, at Menigheden maatte faa indrømmet Stolelofalet til Abenyttelje en Aften i Ugen, for at man kunde fomme jammen og tale om dens fælles Trang og Tarv med Henfyn til det aandelige Liv; da der iffe holdes nogen Stole Lørbags Aften, tillod Biffopen dem at famles Paa den Vetingelfe, at jeg var tilftede. De har nu allerede været famlede nogle Lor= bagsaftener, og det Totalindtryk, jeg af diske Samtaler har faaet, er, at der findes hos mange en oprigtig Erfjendelfe af, at Det aandelige Liv hos dem er foagt og mangler det rette Alvor og Suderlighed, og et alvorligt Ønffe og Bøn til Herren om, [at han ved fin Aand vil give dem Maade til at bære de rette Troens Frugter. Nylig har vi feiret Paaftefeften. Vi havde Altergang Skjærtorsdag, hang Høiærværdighed BViffopen forrettede for de norffe, jeg for de indfødte. Det var fun I indfødte, fom git til Allers. te PVaafkedag havde vi en deilig Dag, Morgenen KL. 6 var den norffe Menighed famlet i Kirken, hvor Biffopen holdt Froprædifen for os. Paaften var for og fom en Dafe i Ørkenen, det var ret falige Dage, hvoraf man ikke Har mange her i Livet, det dar faadanne Stunder, hvor den falige Cvighed lige fom træder os nærmere og ftaav flavere for Troens Brvidfthed.
Om de friftnes Bedrovelfe ved Wettergreens Bortreife fri ver Stavem:
J deres fidfte Lørdagsjammenfomft med Paftor Wettergreen var der flere, jom i fine Taler bekfagede fig over hans Afreife. Man hørte uaftadelig: Vi græde, vi græde, eller: Hjerterne vore, de græde. Da han til Slutning i nogle faa Ord taffede dem for deres Kjærlighed og lovede iffe at glemme, Hvad de havde bedet gam om, nemlig Hans Forbøn, og at han maatte bringe Hilfen hinfides Havet til de troende der, blev der ikke alene Graad, men et virfeligt Hyl, jaa at Wettergveen maatte afbryde. Da Paftor Bettergreen den 18de Decbr. forlod os, fulgte, efterat han havde taget Afffed med de norffe, mange indfødte, døbte og Katefumener, ham et lidet Styffe paa Veien. Før de ffiltes fra ham, fang de et Par Sange, hvorpaa han talte nogle Ord for dem. Nu faldt Han paa Knæ der ude paa Bakken, og alle indiødte gjorde lige» faa. En Bøn blev holdt, og faa ffiltes man ad. Det var virke: ig et gribende Dieblit, og det var (opmuntrende her at je Lærer og Menighed med boiede Knæ, og jeg haaber med bøiede Hjerter, forenede at henvende fig til Herren. Og dette var i et Land, vor ellers Mørket herffer og regjerer faa vældigen. Det er ikke altid Tilfældet hjemme i vort Fædreland, at Lærer og Menighed filled paa den Maade. Det var altjaa en Sorgens Dag for Menigheden dette. Viftnok behøvede den iffe at forge, fordi den var bleven faderløs; thi foruden dens Fader i Himmelen, fra hvem alt Fadernavn har Udjpring, faa har jo Menigheden fin aandelige Faber, Biffopen. Betragtede den Sagen fra den Side, faa havde den Grund til at tatfe Herren for hans Naade og Mi ffundbhed. Men i en faadan Slilsmisfens Stund glemmer man fettelig Det gode, man har.
Og i et fenere Brev udtaler-Stavem:
Menighedslivet her paa Stationen har desværre fine mørte Pletter, men Gud fe Lov ogfaa fine lyjere Sider. Det gjælder om, at Menighedens fande Lemmer hjemme flittig ihufomme 03 med fin Forbon, faa at de ffrøbelige fan ftyrtes. De troende har nu begyndt med at tjene Kongen. Viftnof fan de ikke endnu blive Soldater og betragtes vel heller iffe fom uluunderfaatter i egentlig Forftand, men de er dog optagne fom et Slags Refervetropper eller rettere Seferveunderfaatter, der fan være gode nok til at pløie og bygge faadbanne Hufe, fom de ægte Fuluer af den gamle Skole ikke forftaa fig noget paa. For nogen Tid fiden blev Entumenis troende kaldte til at pløie paa en Prinjegaard mellem Gntumeni og Gfjowe. Jeg er glad ved at kunne berette noget, fom jeg ved, Misfionsvennerne vil takke Herren for, fra dette de kriftnes Ophold dernede i hin Prinfegaard. De flefte af dem jamlede fig og indbød jaa mange Hedninger, fom bare vilde fomme, til Andagt Morgen og Aften. Om Søndagene ffal der have jamlet fig en Mængde Hedninger om Guds Ord. Den le: dende faavel ved Morgen= og Aftenandagten fom ved Sammen fomfterne om Sondagene Har været Lukas. Han har talt Ordet for dem faa godt, fom han forftaar det. Johannes Haugvalftad har ogjaa gjort det famme. Da jeg har det fafte Haab, at flere af dem ogfaa ved deres Vandel Har vidnet og faaledes ligeoverfor Hedningerne ftadfeftet det talte Ord, fan jeg iffe andet end glede mig ved dette. Lufos Har fortalt, at da han engang havde opæjt de 10 Bud for Hedningerne, var der en gammel Mand, fom udtalte fin Forundring over, at Guds Bud lød jaaledes, og at de forbød faadanne Handlinger, fom ogjaa de tildels erfjendte for flette. Maar Bubene var faadanne, mente han, at det jommede fig for de gamle at tro. Maar de troende for Alvor vilde optræde paa denne Maade ude blandt Hedningerne, naar de med Ord og Livets Vandel vilde vidne om ham, fom har faldt dem fra Morfet til fit forunderlige Lys, jaa vilde visjelig iffe Velfig= nelfen udeblive; thi har de end ikke faa ftort Kundjfabsforraad, faa befidde de den Fordel, at de har Sproget faaledes i fin Magt, at neppe nogen Guropæer, om Hon end opholder fig nok faa længe herude, vil være iftand til ganffe at efterligne bem. Frembdeles er de, fom tilhørende Folket, faa ganffe hjemme i Folkets Tankegang, Aujfueljer og Sædvaner, at de maa være mere ffikkede til at finde Tilhørernes Hjerter der, hvor de er. Jeg tror, vi har et ftadjæftende Erempel paa dette hjemme i Norge; jeg mener Lægmændene med deres Virkjomhed. Naar de uagtet fit ofte tarvelige Kundjfabsforraad ved at finde Folks Hjerter, ja mangen Gang fynes at være heldigere i dette Styffe end de med mange flere Mundffaber, faa beror dette virkelig ikke faa lidet paa det mere hjemlige og folfelige i deres Optræden, faavel i Sprog og Tanfevendinger, fom i Aabenbarelfe af KMjendffab til Livet, faaledes fom det rører fig Hos det egentlige Folk, et Kjendffab, der er faa fevende, fordi de felv Har levet og iffe blot tænkt fig dette Liv. Jeg tror derfor, at Misfionsvennerne hjemme i Norge fammen med 03 herude ret inderlig maa anvaabe Herren om, at han vil ftjente og indfødte Medarbeidere, Medarbeidere, fom, gjenfødte ved Herrens Naademidler, drevne af den Helligaand, udruftede med nødvendig naturlig Vegavelfe og Karafterens Fafthed, fan med Aands og Krafts Bevisning fonme til at aflægge Sandhedens Vidnesbyrd for dette Folk. I vil naturligvis ikke misforftaa mig, jom om jeg ffulde mene, at Sandhedens Ord i fig felv vinder i Kraft, naar det forfyndes af faadanne, fom ovenfor omtalt; jeg mener blot, at faajom Tante, Sprog og velftiffede Perjonligheder danne det Gjennemgangsled, hvorigjennem Sandheden bibringes Folket, faa vil den famme Sandhed føres jaa meget bedre ind i Foltelivet, naar hint Gjennemgangsled er forhaanden jaa godt, fom bet fan blive. At der er Fare forbunden ved Ve nytteljen af faadanne unge friftne til Lærere, det er fikkert not, fom vi ogjaa fan fe af de madagastiffe Forhold for Tiden, men her maatte en god Kontrol fra forft af kunne udrette meget.
Peter Nilfen ffriver:
Her er godt at være paa Entumeni. Jeg er vis paa, det vilde glæde Eder, fom det har glædet og, at fe den lille Menig hed, der her har famlet fig — et levende, haandgribeligt Vidnesbyrd om Guds Ords fornyende og ombannende Kraft — lære den at fjende fom en Frugt af det guddommelige Ords Sæd. Vel er her nok, ja mere end nof af Hedenffabet, jon endnu hænger ved den, og fom naturlig hemmer den i dens Udvikling, ftundom endog jynes bet at være det vindende, — men da indtræder Kampen mellem Lyjet og Mørket, og naar da endelig efter megen Kamp og Strid, efter mange Bønner og Taarer, Forma ning, Advarjel, Tilvettevisning og Tugt det onde og Ondifabens Magt ligger under, ikke for noget Menneftes Magt og Autoritet, men for Sandheden — for den Herre Jejus Kriftus, da vifer det fig, at Menigheden — trods af Svaghed og Skrøbelighed — ikke var bygget paa Sand, men paa den Grund, der ftaar, naar det paa Sand byggede ligger i Grus!
Leijegang ffriver i 1880:
En af vore troende her, Paul, døde i Begyndelfen af Aaret. Han blev ved Daaben indlemmet i Menigheden i Aaret 1862. Saavidt jeg har kjendt ham, fandt jeg ikke alene god Kriftendimsfunbffab Hos ham, men tillige en redelig Vilje til at vandre i Overensftemmelje med den. Jeg mindes endnu levende, hvorledes han fort Tid før fin Bortgang efter en endt Bibellesning, da jeg havde opfordret ham til at flutte med en Bøn, braft i Iydelig Graad under jamme og med gribende Ord bad til Herren baade for fig felv og Menigheden. Jeg var ofte Hos ham, mes dens han var jyg, og fandt ham altid hengiven i Guds Vilje, rede til at fare herfra. Da Sygdommen blev mere alvorlig, bad han om at maatte blive meddelt Alterens Saframente. Baade denne og den følgende Dag nød han allerede en Forjmag paa Himmelens Glæde og Salighed, efter hvad han fortalte mig fenere. Men faa fom der ogiaa nogle mørke Dage over ham, Dage, i hvilfe han følte fig fom aldeles forladt. Under denne Kamp var Guds Ord hans Vaaben; ifær opretholdtes han af Profetens Ord: ,Om dine Synder er røde fom Blod, ffal de vorde hvide jom Sneen", og Davids Ord i den 23de Salme: , Om jeg end ffal vandre i Dødens Skygges Dal, vil jeg itfe frygte for ondt" of. 0. Foruden disje Anfald af Friftelje fra Mørkets Magter maatte han ogjaa værge fig mod alvorlige Frifteljer fra Menneffer, dels hans Slegtninge, dels, hvilket er det førgeligfte, fra hans mebdfriftne, netop dem, fom ffulde have ftyrfet ham i den fidfte Strid. Man maa Have feet og hørt det for at funne for: ftaa, Hvor vanffelig en faadan Strid er. Der fad de Den ene Dag efter den anden og beklagede hans Sygdom og føgte at overtafe ham til at flagte et Stytfe Kvæg, for at Medicinen kunde faa Den forønifede Virkning; men han vidjte meget vel, at det gjaldt intet mindre end at bede til amatosierne fom Hebenit Sti er, og om de faldte ham en Gnier eller hoadjombelit, fordi han iffe vilde famtyffe i deres Forlag, holdt han faft indtil Enden og fif fare herfra i Fred. Dette har jeg Hort af ham felv, idet han beflagede fig for mig over alt bet Bejvær, han havde, og Friftelferne, fom paaførtes ham. Hans Begravelfe var færde fes høitidelig, da det var vitterligt for alle, at han var død i Troen paa fin Frelfer, Hvem han bekjendte til det fidjte. Da efter endt Ligtale ogfaa Paftor Larjen talte til de forjamlede og fremrafte den Haand, der havde døbt ham, der mu var gaaet fra og med det viste Haab om et glad Gjenfyn, kunde dette ikke andet end gjøre et dybt Indtryk. Den afdøde efterlod fig Kone og flere Børn.
3 et Brev fra Beg. af 1880 omtaler Oftebro den tidligere nævnte Pige, Unomypepo; han figer:
Under mit fidfte Ophold paa Efjowe havde jeg to Gange et talrigt Bejøg af Fuluer, fom erflærede, at de var beftemte paa at ville blive friftne. Den i tidligere Beretninger ofte omtalte Datter af Qugtedoftoren Unjlewana, fom ført var hos BWetter= green paa GEmathlabatini og fiden en Stund Hos Kielland paa Empangeni, og om Hvis fomme til Umpumulo jamt Undervisning ng Daab Leifegang har berettet, havde været paa Bejøg Hos fine Forældre, og det var Hende, fom bragte en hel Skare med fig, der ved Det, de havde feet og hørt af hende, var kommen til den Beflutning at fomme til Stationen og faa Undervisning og blive troende. Hun paaftod, at næften alle i iffe mindre end 4 Gaarde havde beftemt erklæret for hende, at de vilde blive, Hvad hun var.
Denne Pige er, faavidt man fan domme, en ret alvorlig og varm friffen og Dar udmærkede Evner til at betjende det Haab, hun har. Var alle vore friftne, Hvad hun hidtil har været, fiden hun blev optagen i Menigheden, faa fulde vi fnart fe ftore Ting. Flere af hendes Slegtninge fulgte med hende til Umpumulo, og de øvrige jagde, de vilde fomme til mig, faafnart jeg funde modtage dem. At flere af dem vil komme, ifær hendes Fader, derom er ingen Tvivl. Ligefiden han for mange Aar fiden af Guds DOrds Prædiken blev overbevift om fin Lugtegjernings Syndighed og opgav den ganife, har han daglig, forfifres der, paafaldt Herrens Navn i fit Hus. Se dette er et Lysglimt og et Opmunfringstegn under de forøvrigt i andre Henfeender prøvefulde Omftænbigheder.
Bi ved, at vor Julumisfion lige til den fidfte Tid har havt mange Hindringer at fjæmpe med, og at Folket i det hele fremdeles holder fig paa Fraftand. Men vort Arbeide i Sulu og Natal har dog ftadig gaaet fremad, og glædede Misfionsmenig-Heden fig faa inderlig over den ene Fulupiges Daab, faa bør den ogjaa nu glæde fig, jelv om de Tal, Julumisfionen fom faa mange, og iffe mindft de fydafrifanite Misfioner, har at opvife, iffe er ftore. Og mu fan det vel med Grund haabes, at bedre Tider vil oprinde ogjaa for Sulu. De fidfte Efterretninger der= fra gaa ud paa, at Fululandet er anuefteret af England, og Kofonialregjeringen vil forhaabentlig ordne Landets Forhold faa, at Misfionsgjerningen bedre end hidtil fan fremmes.
I. fra Madagaskar.
Baa Madagaskar arbeider vort Misfionsfelffab fom befjendt paa to Steder, i Madagaskars Indland og paa Veftkyften af Øen.
Forholdene paa disfe to Steder er i alle Henfeender meget for- - fjellige, ligefom ogfaa Arbeidet paa Veftkyften er af meget nyere Datum end Arbeidet i Landets indre. Det vil derfor være nodvenbigt at behandle dem færjtilt.
I. fua Madagaskars kEndland.
Beretninger om Prædiken og Undervisning.
Jeg har i fovegaaende Affnit meddelt adffilligt om Hulumisfionærernes Ophold i Hytter og diverfe lignende Bekvemmelig= fjeder den forfte Tid efter deres Komme til Stationen og om deres Stræv med at faa Stationerne bebyggede. Her kunde være abffilligt i lignende Retning fra vor Madagaskarmisfion, fom det funde have fin Juteresje at faa høre lidt om, ijær naar jeg, foruden hvad Misfionstidenden meddeler, ogjaa vilde tage med enfelte af de mange Smaahiftorier, jom ved mundtlig Overlevering er opbevarede. Stjønt de madagasfijte Hue flet ikke er faa ilde at fomme tilrette med, og det iffe er faa vanffeligt endda at gjøre fig Det bekvemt og hyggeligt der, maa felvfølgelig Fordringerne iffe være ftove, og om man en Stund iftedetfor Bord har en Fjæl hængende i 2 Snove, og det da ofte gaar galt med det, man har paa Bordet, det faar man ikke tage faa noie. Heller iffe paa Madagaskar er det let at faa en Misfionsftation færdig, og meget Strev maa man ogfaa der have, før Hus og Kirke er opbyggede, men jeg ffal dog, da Oplevelferne paa Madagaskar under Arbeidet med at faa fig Stationer i mange Henfeender ligne dem, man gjør i Zulu, om hvilfe vi tidligere Har Hort, forbigaa denne Side af Sagen her. Derimod maa vi, førend vi gaa over til Medvdeleljer om Prædiken og Undervisning, høre lidt om Ordningen af Arbeidet inden Stationsdiftrikterne, thi denne har været og er fremdeles af meget ftor Betydning og har ogfaa voldt meget Bryderi.
Ordningen af Arbeidet inden Sfationsdiffrikterne.
Dronning Ranavalona den anden, der i 1869 gif over til Rriftendommen, forordnede, at et vift Antal- ffatffyldige kulde forene fig om at bygge Forfamlingshuje, og dette ffede i ftor Udftræfning. — Dette faldt aldeles i de madagasfiffe Stormænds Smag, da de fik Anledning til at lade fin Storhed fremtræde derved, at Follet rundt omfring famledes Hos dem for at tilbede. Disfe Forhold har øvet meget ftor Indflydelfe paa Arbeidets Yderfide og paa Stationsdiftrifternes hele Gejtalt, idet det nemlig er bleven en Nødvendighed inden hver Stations Omraade at oprette et ftørre eller mindre Antal Annerer, fom vi har faldt Biforfamlinger. Forholdet er omtrent fom om man i Hjemmet iftedetfor at dele et Prejtegi2ld i faa og faa mange Skolefredje delte det i Gmaafogne og indrettede Skolehufene faa, at de foruden at være Gtolehuje ogfaa tjente fom Kirker om Søndagene.
Det er indlyjende, at disje Forhold maa have vanikeliggjort og befværliggjort Arbeidet i adffillig høi Grad. Det har iffe været mulig at famle nogen ret ftor Folfemængde paa Stationen til Gudstjenefter, men iftedet derfor har man havt en hel Del »åorjamlinger".
Om Forhandlinger med Folket og de ftore i Manandona= ftrøget om Biforfamlingerne river Peberfen:
Efterat Folkene var famlede, indledede Rainifoto Forhandlingerne med en længere Tale, dels i Form af Dronningens og dels i Form af de ftores Ord, efterjom Forhandlingerne ikke blot gjaldt Gudsdyrfeljen, men ogjaa Andriantahirig Oper og andre Giendomme.
> Jørgenjen: Vidnesbyrd.
Sorjamlinger, fom tidligere havde været Tilfælde, eller formindife dem til 3 eller endelig til 1 Forfamling, fvarede alle med en Mund, uden at oppebie et enefte Ord fra mig, at de vilde have 1 Forjamling.
Nu fandt jeg, at det var det rette Tidspunkt for mig at gjøre Brug af den meget omtalte Myndighed, og min Tale til Folket var omtrent faalydende: Kjære Slegtninge og Venner! Derfom vi vil handle klogt, gjør vi bedft i at tænke, førend vi tale; thi mig forefommer det, at I juft mu har gjort Eder fyldige i det mobjatte.
Der har været megen Tale og mange Spørgsmaal om Dyer og Orehuder, om bit og om dat, Hvorledes I paa bedfte Maade ffulde funne tjene og være Eders Dronning til Behag, og endelig har der været megen Tale om Gudsdyrfelfen, om Ordningen af Forfamlingen. Det er altjammen godt og vel. Hvad Orerne angaar, da har jeg intet med dem at beftille; derimod har jeg et og andet Ord at fige med Henjyn til Gudsdyrfeljen, og det uagtet jeg er fra hinfides Havet. Men forft vil jeg fige Eder, af hvilken Grund jeg er fommen til Eder; thi der er maajte dem iblandt Eder, fom ftaa i den Formening, at jeg er fommen hid for at tilvende mig ders Penge, Nisagre, Orer, Slaver ojv. Det er iffe Tilfælde. Det er Kjærligheden til Eder, fom ligger til Grund. Seg og Menigheden hinfides Havet føle Medlidenhed med Eder, fordi I iffe tjende den fande Gud og hans Ord.
Med Henfyn til Ordningen af Forfamlingen, da har jeg hort Eders Ord, at I fun vil have en Forfamling, og at den ftal være hos mig. Det glæder mig meget og jeg takker Eder alle derfor; thi det er ogfaa det, jeg helit ønjfer; thi da far jeg det mageligft og bedt; men jeg har jagt, at jeg er fommen hid af Kjærlighed til Eder, at jeg agter at undervife Eder i alt, fom er godt og nyttigt for Eder, og i Særdeleshed i, hvad der fan fremme Guds Rige blandt Eder. Derjom jeg nu fal gaa ind paa Eders Fors flag om en Forfamling, vil jeg fun føge, hvad der er mageligit for mig felv, iffe hvad der er til Gavn for Guds Riges Fremme; thi faameget fjender jeg Eder, at fun faa fra alle 4 Forfamlinger paa den anden Side af Floden vil fomme Hid om Søndagene og fore Guds Ord, medens den ftore Masfe vil fomme til at fidde hjemme og varme fig ved Ilden. Derfor maa jeg paa det beftemtefte proteftere mod en Forfamling, men derimod ftemmer jeg for 3: en paa Beft- og en paa Øftfiden af Floden og en i Syd i Ambohimanzafa, og derfom I med mig. ønfke, hvad der er til Gavn for Guds Rige blandt Eder, faa vælger 3 Forfamlinger, og onfte i det modjatte, faa gjør enten ingen Forandring i det beftaaende eller ogfaa vælg en Forfamling; thi begge Dele er lige ffadelige. DOverveier disje Ord og Herrens Velfignelfe være over 08 alle!
Neppe havde jeg endt min Tale, førend jeg havde alles Bifald; ingen vilde være blandt dem, fom aabenbart vilde modarbeide Guds Rige. Jeg er af Hjertet glad og Gud tatnemmelig for Denne nye Ordning, fom jeg haaber med Guds Hjælp vil blive af ikke liden Betydning for Fremtiden, - Hær med Henfyn til Sfoleundervisningen, der hidindtil, Hvad de 5 Forfamlinger an gaar, har været af faare liden Betydning paa Grund af Folkets Ulyft til at lære noget, medens de for Eftertiden, da Rainifoto i en vis Forftand har faaet dem alle i fine Hænder, ikke længere vil vove at unddrage fig i den Grad fom tidligere.
Til de mange Forfamlinger har vi naturligvis trængt en Hel Del Lærere og Prædifanter. Det har iffe været let at faa faadanne. Herom udtaler Lindø:
Jndfedte Lærere er uundværlige for os ikke alene for at. hjælpe vs med Undervisningen, men ogfaa for at funne forberede Forholdene ijær paa Steder, Hvor man vil oprette Biforfamlinger, til hvilte Steder Misfionæren vel fan komme ved hyppige Reifer, men aldrig vil funne have et faa vaagent Øie med, fom nødven digt er, hvilket fun fan ffe ved et ftadigt Ophold paa Stedet. Til dette maa man betjene fig af indfødte Lærere. Saa liden Nytte disje vilde kunne gjøre, faalænge de ftod aldeles paa egen Haand, faa god Nytte vil de kunne gjøre, naar de ftaa umiddelbart under Misfionærens Opfigt og Kontrol, faafremt de er vor Lære og vor Gjerning af Hjertet hengivne. Det er Mangelen paa faadan Hjælp af indfødte Lærere, vi her har følt faa meget under vor forberedende Gjerning i dette Strøg.
13* funne finde en eller anden, fom fan blive 08 til Nytte i den ovenfor paapegede Henfeende.
Omtrent 100 Lærere fra Lærerffolerne og 30 fra Seminariet er nu i Birkfombhed, og foruden disje benyttes ca. 500 Lærere uden nogen fyeciel Uddannelfe, ligejom en hel Del Skoletiljynsmænd og Skoleinfpeftører, anfatte af Regjeringen, men arbeidende mere eller mindre under Misfionærernes Tiljyn og Kontrol, ogfaa er med i Arbeidet.
Gaavel de fra det theologiffe Seminarium uderaminerede fom ogjaa mange af Reererffolernes Elever og ogfaa andre af de friftne har biftaaet Misfionærerne i Prædifegjerningen. Misftonærerne har i Almindelighed famlet Prædifanterne Hos fig om Fredagen og gjennemgaaet med dem den fommende Søndags Text, og da Madagasferne har overmaade let for at udviffe en Tanke, naar de faar fat paa Tanfen, jaa har det gaaet over Forventning godt med deres Prædikegjerning.
Det vil indfees, at de forftiellige Stationsdiftrifter er helt ftorartede Arbeidsfeldter, og Misfionærerne fom Ledere har jammen med de mange Lærere og andre Arbeidere funnet gjøre overmaade meget for Prædifen og Undervisning i de ftore Diftrifter med de mange Forjamlinger, ffjont dette Arbeide med de mange Centre ogfaa har havt fine færegne Banffeligheder.
Frædikenen.
Engh ffriver:
Faftelavnsiondag tog vi i Brug det nye Hus, fom maajfe vetteft faldes Skolehus, da det ikke har nogen firfelig Jndvielje og i fin ftore Simpelhed et lidet kirkeligt Udieende 54 Fod langt og 30 Fod bredt indvendigt Maal rummer det omtrent 600; thi de indfødte tage jaare liden Plads, idet de fidde tæt jammen paa Gulvet. Paa hver af Langvæggene er 4 Vinduesluger med en ' Dov i Midten; paa veftre Gavl er 2 Vinduesluger og en Dor i Midten, paa oftre en Vinduesluge og en Dør. Naar alle disje er aabne, mangle vi itfe Luft, Hvilket er et ftort gode i dette Land. Et Bord og Matter paa Gulvet er Hufets Prydeljer; dets Vægge er hvidtnede med hvid Jord og ftødt Maniofrod, der tikfammen danne en Slags Maling. Ved Aabningen havde vi maafte 500 Tilhørere; fiden har Vejøget været fra 3 til 400. Efter at have anbefalet det nye Hus til Herrens naadige Varetægt, vel forvisjede om, at den djæveljfe Ondfab, der beherffer faa mange i dette Land, vilde finde en ftor Glæde i at fe dette Hus ftaa i Fyr og Flamme, og nedbedet Herrens Velfignelje over den Gjerning, det er beftemt for, fortalte jeg, at det iffe var oå Misfionærer, fom havde bygget Hufet, men de norffe Misfionsvenner, og jøgte at forklare Til hørerne Maaden, hvorpaa Vennerne hinfides Havet drive fin Kjærligheds Gjerning til Hedningernes Frelfe. Derefter talte Nilfen over Ap. Gj. 3, 1—8 og udviklede, hvorledes alle er halte og Krøblinger for Gud, og at alene Guds Forbarmelfe i Krifto Jen gjør og iftand til at gaa, ja løbe paa Herrens Budords Vee; han fluttede med, at vi Misfionærer itfe er fomne her for at bringe dem Guld og Sølv, men for at forfynde dem Guds Ord. Til Slutning talte jeg over Joh. 17, 3, idet jeg føgte at forklare forjt, hvorledes Døden raader overalt, Hvor Guds og Jefu Krifti Kundffab ikke findes, og navnlig, hvorledes dette aabenbarer fig blandt Mavagasferne i deres Dyrfelje af mangfoldige Guder, idet de jnart tilbede en Sten, fuart en Træblof, fnart et gammelt Gravfted 0. |. 0., fom ogjaa i deres i det uendelige fig træffende Tro paa Trolddom, deres ffræffelige Ufedelighed 0. f. v.; dDernæft, hvorledes denne det evige Liv indeholdende Guds Kundjfab bliver Mennejfet tildel gjennem Annammelfen af Guds Ord, fom Gud nu har forget for fulde fomme ogjaa til Betfileofolfet, at ogfaa Det maatte blive frelft fra Dødens Herredømme.
Pederfen udtaler:
Forjamlingen i Jlafa fynes i det hele taget at være en af de mejt Haabefuide, men hvor længe det vil vedvare, er et andet Spørgsmaal, efterjom disje Folk i det ene Dieblif er ens Venner og i et andet ens Fiender, aft efterfom de tro at blive behandlede, vel eller ilde. Den 2den Decbr. tog jeg mig en Fodtur derhen i Anledning af Indvieljen af et Forfamlingshus, og da fik jeg et meget godt Indtryk af Forfamlingen ber. Hujet indviedes Mandag den 4de Decbr. Uagtet Folket paa den Tid havde meget travlt med fine Risagre, var dog 8 a 900 Menneffer forjamfede; bette forundrede mig imidlertid ike jaa meget, efterjom jeg efter SondDagsgudstjeneften hørte en meget truende Kabar, der gif ud paa, at den, fom arbeidede og ikke indfandt fig i Forjamlingshufet paa Mandagen, fulde fængiles fom en Forbryder. Var der nogen, fom var faa driftig at arbeide med rer, kulde den bedfte tages og flagtes til Spije for de forfamlede og Driveren gjøres til Fange 0. f. 0. Saaledes funde man, da Dagen oprandt, ingen Arbeider fe, jaa langt Diet naaede. Foruden Læreren i Jlafa, var ogfaa Læreren i Ambohimanzafa tilftede. Det Guds Ord, fom blev oplæft, findes i 1 Kong. 8 og en liden Del af de Kap., nemlig det, fom pasjede til Dagens Forhandlinger. Desuden blev Sal. 84 left. Gfterat bette var feet og nogle Salmer afjungne, holdt den ene Lærer en fort Tale i Anledning af Dagen, og derpaa fluttede jeg med en, gaaende ud fra Ordene i Præd. 4,17: ,Forvar dine Fødder, naar du gaar til Guds Hus, og at holde fig nær til at * hare er bedre, end at Daarerne give Offer". Folket lyttede til med ipændt Opmærtjomhed den hele Tid, og det glæder mig, at jeg efter Folkets Sigende er bleven vel forftaget paa de forkjellige Steder, jeg har talt.
Hvad Kirfebejøget angaar, da har det her paa Stedet i Regelen været godt, i de andre Forjamlinger derimod meget afverlende jnart mere, jnart mindre tafrigt. Undertiden, naar iffe de faafaldte Storfolt har været hjemme, er ingen fommet. Til Jul famfedes alle 4 Forjamlinger her i Ambohiponana, hvor der paa Grund af Folkets Mængde blev prædifet og funget paa fri Mark.
BWilhelmfen meddeler følgende om en Gudstjenefte:
I et andet Brev river han:
Julehøitiden er nu alleved: henvunden, og vi fan faa takke Gud, fordi vi har havt en faavidt hyggelig Jul, at vi neppe har havt ben fandan paa Madagaskar. For det forjte har vores alles Helbred neppe nogen Jul været i faa god Orden fom nu —vi har jo havt flere , mørke" Julehøitider her i jaa Henjeende —, og for det andet har Julen neppe nogen Gang været feiret faa friftelig, fom nu denne Gang. Paa Juledag forjamlede man fig her paa Stationen fra de flefte Biforjamlinger og her blev da mere end fuldt Hus. Jeg havde allerede paa Forhaand anmodet Gzefiel fra Manambina og Ramanamivaho fra JIhadilanana (to indfødte Lærere) om at prædike her den Dag — føruden at jeg felv præbdifede — og bdisje holdt Prædifener, jom for det forfte med Henfyn til Tanken og Indholdet var ret gode, og for det andet — og det er det, fom glæder mig meft — virkelig alvorlige; man maa fige, at det rigtig var Bodsprædifener, det var lenge. fiden jeg havde hørt dem, da her er faa lidet Forraad paa Prædifanter, at det har været yderft fjelden, jeg har havt Anledning til at høre mine egne Elever. " Og desuden holdt Abraham, Stormanden her, en Formaningstale til Folket faa alvorlig, at man maa fige, bet var godt at høre. Abraham har vift fig fra en langt forbelagtigere Side nu i det fenere, end han gjorde en lang Tid. Og det glædede mig meget at vide, at den forfamlede Stare blev lagt Gandheden alvorlig paa Hjertet den Dag, ifær af fine egne Landsmænd; dg det er jo mere Haab for et Folk, naar det er fommet faavidt, at Mænd af dets egen Midte begynder at frembære Sandheden med noget Alvor. Anden Juledag var vi forfamlede i Manambina — mere end fuldt Hus. Det var paa Forhaand ordnet faa, at Efaias fra Svavina ffulde prædife, og Abraham vafan gjøre, Hvad han kunde. Og uagtet man hverken funde blive overvældet af Tanfernes Dybde eller Mangfoldighed, eller af Tanfernes Orden i Cfains's Preebifen, nei tvertimod, gav den dog et godt Indtryk, da den var meget alvorlig og neppe funde dadles for noget Bram, hvilket altfor ofte er Tilfældet her. Abraham gav fig ikke af med at præbdife; men han holdt en Bøn, fom for mine Øren tog fig ganffe brændende ud, og jeg gad vide, om Den iffe vilde taget fig faaledes ud for ethvert Menneffeøre —, og der var megen Syndsbefjendelje. Efterat jeg havde prædiket ganffe fort, holdt Abraham igjen en alvorlig Formaningstale. En Ting, fom vgfaa gjorde Indtryk, vil jeg nævne. Flere af Eleverne paa Stolen her er meget fmaa. En af disje er efter at have gaaet paa Skole et Aar og efter nu at have brevet det jaa langt, at han ganffe ved egen Hjælp fan læfe i Bog og ogjaa lært endel af Satefismen udenad, — ikke mere end 41/2 Aar og desuden meget liden af Vert. Denne lille Fyr tog jeg frem og lod ham i Forjamlingens Paahor fæje baade i Bog og udenad, og jeg forfømte naturligvis iffe at bruge ham fom en Formaning til andre. Og man blev ganffe forbaufet baade over Guttens Liden= Hed og Dygtighed. Abraham blev meget opffammet herved, jaa han tog Anledning baade af Guttens Lidenhed og Dygtighed og udnyttede denne Anledning til det yderfte til at formane alle og enhver til at vende fig til Guds Ord og lære det. Slige Ops leveljer glæder mig meget, og hvis iffe Folfefaratteren var faa let, funde man i Gandhed have megen Aarjag til Glæde.
iffe holde Mjød for vor Arm; men vi bør heller ikke være uerfjendtlige for den Naade, Gud bevifer et Folk, naar han bringer bet dertil, at dets ftore offentlig paa den meft alvorlige Maade formane og tilffynde det til at anamme Freljen. Alle de 4 Mænd, fom her er nævnte, er Stedets Vafalherrer og faaledes Folkets Øverfter.  Maatte de ogfaa ftadig i deres Liv ftadfæfte fit Vidnesbyrd!
Lindø ffriver:
Den velfignede Julefeft har vi nylig feiret, da Hjemmets Menigheder i talrige Sfarer drog op til Herrens Hus og fom Hyrderne fordum ved Bethlehems Krybbe bøiede fig i hellig Tilbedelje for ham, fom fod forfynde Fred paa Jorden for den faldne Adams Glegt. Ogfaa vi herude har været jamlet om Herrens Ord, ogjaa vi har hørt det famme glædelige Budilab, fom hin Nat for= fyndtes af de himmeljfe Herolder: Ere være Gud i det høiefte, Fred paa Jorden og i Menneffene en Velbehagelighed!" Men af, hvilfen Forfkjel er der vel iffe paa Høitideligheden hjemme og herude! Medens Overbevisningen om og Erfjendelfen af, at Gud i Krifto juft i den velfignede Julefeft aabenbarede det ftørfte og belliafte af alle MNaabens Undere til Frelfe for den faldne NMenneffehed, fylder Hjemmets Menigheder og opløfter Hjerterne i hellig Lovjang til ham, fom fom for at frelje de fortabte, faa maa vi herude [ade og nøte med, at nogle Hedninger komme jammen, iffe drevne af Trang til at høre om Guds Kjærlighed til Syndere, heller iffe for at tilbede den nyfødte Frelfer, fom de ikke har hørt noget om eller med bevidft Trods ubeluffe af fine Hjerter, men for at fe Guropæerens Maade at holde Jul paa, fom i bedfte Fald fættes ved Siden af den madagasfiffe Fandroanafeft. Her er faa lidet, fom fan gjøre en feftlig ftemt, faa lidet, fom tan glæde og opmuntre; thi felv de faa friftue, fom vi Hverken vil eller fan fætte i Klasfe med Hedningerne, om hvem vi haabe, at de glæde fig i Julebudftabet og takke Gud for, at det ogjaa er naaet til dem, fattes desværre endnu meget, naar Talen er om den Overbevisning og den Erfjendelje, ber danner det fande Grundlag for den modne Menigheds Juleglæde. Dog vi vil ikke forfage herover. DOgjaa denne Følelje fal være en Paamindelfe om og en Spore til at gjøre alt, hvad vi fan, for at Julen ogfaa herude fan blive, Hvad den er for Menigheden i Hjemmet, Hvilket da vil ffe, naar vore jmaa Menigheder mere og mere lære at forftaa Betydningen af Julebudjfabets Indhold.
Maaffe det vil interesjere at høre lidt nærmere om, hvorledes vi feirede Julen herude. De 2 VBiforfamlinger, Jvohipotiy og Smabhazvarivo, fom høre til Stationen, fom ogfaa hid Juledag. Og fra Egnen heromfring fom en hel Del Folk, jaa Forjamlingshujet neppe funde rumme Halvparten af de forfamlede, hvilket var det ftørfte Antal Menneffer, fom nogenfinde har hørt Guds Ord paa engang paa denne Station. Og da det var deiligt Beir, funde man tage Plads udenfor Forjamlingshujets Vinduer, faa at De, der iffe rummebdes inde, ogfaa funde faa høre det Guds Ord, fom forfyndtes. Og at funne faa forfynde Frelfens Evan gelium for faamange af de i Dødens Skygge fiddende Hedninger fan vi iffe andet end betragte fom en ftor Naade af Herren, der aabner 03 Indgang blandt Folket til baade at prædike og under vife. Og det er vor Bøn, at de iffe maatte hore forgjæves, men lade Det hørte virke hod dem Omvendelje og Tro paa Frefferen. Men Guds Ords Sæd vorer jo, fom vi ved, meget langjomt i det fyndige Menneffehjerte og iffe mindft langjomt i Hedningens Hjerte. Thi ftaa vi et Dieblif ftille og fate et Blif tilbage paa vort eget Liv, da maa vi visjelig befjende, at Herren ofte kaldte, før vi fvarede, ofte og paa mange Maader føgte og, før vi (od vs finde. Hvad Under da, om Hedningen, for Hvem al Tale om Guds Rige er fremmed og utjendt, og iffe mindft Talen om Guds uforffyldte og frie Kjærlighed til Syndere, om ham, fom blev Menneffe, fom uden jelv at have den ringefte Fordel deraf gif ind under de jyndige Menneffers Vilfaar for ved fin Lidelje og Død og ved fit hellige Liv under Guds Lov at tilveiebringe Frelje og Salighed for fine Fiender, ev fen til at høre? Thi funde Herrens Apoftel allerede dengang fige, at Vrædifenen om ham var Qøderne en Forargelfe og Græferne en Daarlighed, faa fan ogjan vi den Dag idag erfare Sandheden af dette Ord. Det er en Forargeljens: og Daarlighedens Prædiken for mange, mange herube, ja ofte i en jæregen Forftand juft herude. For Madagasferne er en Kjærlighed og Opofrelfe uden for fig jelv og fine egne fremmed og ufjendt. Og hvor vatfert de end pfte fan tale om Rjerlighed, er det dog fun i fin dybejte Grund Egenkjærlighed, de hufe i fine Hjerter. At elfte og opofre fig uden felv at have en eller anden Fordel deraf, ja det vilde være topmaalt Daar= lighed. Dg udaf dette fit Livsfyn danne de fig ogfaa fine Begreber om fine Guder, hvem de altid maa Yde Tjenefter for, hvad de modtage af dem. Jeg vilde vel neppe kunne beffyldes for DOverdrivelje, naar jeg figer, at jeg endnu iffe har truffet en Madagasjer, der har gjort noget for intet, af fri HWjærlighed og uden Ubfigt til for Dieblitfet eller for Fremtiden felv at funne vente noget Vederlag derfor, og da maa det heller ikke forundre og, at Prædifenen om Guds uforffyldte Kjærlighed til Syndere, om Guds Søns frie Selvhengivelje i Synderes Sted er de madagasfife Hedninger en Daarlighed og de madagasfifte friftne en faare foar og vanffelig Lege at lære. Flere Ting vil funne bevife dette. Naar f. Er. her nu og da udjpredes de Rygter, at Euro pæeren faa ivrig føger at faa deres Børn paa Skole, for at han i et beleiligt Øieblik vil flagte og fpife vem, gjøre dem til fine Slaver eller bringe dem over til Europa, faa er det netop den famme Tanke, fom "ligger til Grund herfor: den, at ingen (i Lighed med dem felv) fan gjøre noget for intet. Og denne Madagasjernes Tænfemaade er efter min Erfaring en lige væjentlig Hindring for Hedningens Omvendelfe fom for den omvendtes Vært i et jundt og fandt Troeslio, der er virfomt i Kjærlighed til Gud og Næften. Derfor burde det iffe forundre 08, naar det mangengang gaar faa fmaat, fom det ofte gjør, baade med Menighedens ydre og indre Vært; thi dette Folk har foruden det naturlige Mennejfe, der ikke fatter de Ting, fom høre Guds Aand til, ogjaa deres fom Folk medfødte og nedarvede Livsfyn og Tantegang at tjempe med, hvilke ikke altid er faa let at aflægge og ombytte med friftelige og evangeliffe Livsanftuelfer, fom det er for dem at efterabe Europæerne i Klædedragt og andre ydre Ting. — Men nu tilbage til Julefeften. Efter endt Gudstjenefte havde vi fovanftaltet en liden Bejpisning ude i det frie (betagende af en Ore, der var flagtet Dagen i Forveien, og en Del Frugt: Ferjfener og Vindruer) for Skoledifciplene, Hvori ogjaa disfes Forældre og Slegtninge deltog.
den hele Forjamling tilbage til Forfamlingshujet, Hvor min Huftru og jeg havde pyntet et Juletræ med en liden Gave til hver af Eleverne Her havde vi atter Anledning at tale faavet til Difciplene fom den hele Forjamling om den nyfødte Frelfer, der er den enefte Grundvold for den friftnes Juleglæde. Forft talte en af de indfødte Lærere, derpaa fang Børnene en Del Julejange, og jaa talte jeg nogle Ord om Juletræet, dets Henfigt og Betydning for Eleverne, hvorpaa Hoftningen af famme fulgte, der øienfynlig glædede de flefte af Børnene. Til Slutning talte den anden indfødte Lærer til Forfamlingen. Det kunde maafte forefomme en og anden, at faadan Tilftelling ikke alene var overflødig, men endog ogfaa upasjelig; men med lidt nøiere Kjendilab til Forholdene herude vilde man viftnof dømme anderledes. Det er mig meget imod ,at føge at paavirte Folk til at gaa over til Kirken ved andre Midler end Guds Ord og den Magt, fom ligger i dette fil at overtale og overvinde Hjerterne. Men anderledes ftiller Sagen fig for mig, naar jeg ved faadanne ydre Midler baade fan opmuntre Børnene til Flid og bevæge Forældrene til at fende fine Born paa Stole. Thi jaalænge de ftaa udenfor i den Forftaud, at vi iffe fan reffe dem hverfen med Præbdifen eller Undervisning, ev der jo ingen Anledning for dem til at træffe et Valg for eller imod Kriftendommen, hvilket for manges Vedkommende en faaban ydre Opmuntring fan give Anledning til.
figvis faadanne ydre Opmuntringsmidler mere og mere bortfalde af fig felv.
Egenæs:
Om be fire forjie Maaneder af 1880 er ikke ftort af melde. Rirfefogningen var itfe ftor og blev ofte forftyrret af fvære Græghoppefværme, fom for ilde baade med Ager og Eng og gjorde Aaret til et halvt Uaar. Sfal jeg fige noget beftemt om dette Tidsrum, maa jeg betegne det fom en indtrængende Stilftand. Der udførtes yderft faa Daabshandlinger. Ingen nye Katekumener indmeldte fig, og de allerede indteguede vifte en førgelig EStøvhed. Folkets Masjer fyntes at fulle ftivne igjen i fit gamle Hedenffab, og felv enkelte af de friftne fyntes ikke at ffulle gaa fri. Det er dog langt fra, at Arbeidet under faadanne Forhold bliver mindre. Vil man være Herren tro, maa man defto mere blive en raabende Møft i Ørkenen, at de fovende fan vaagne, de vild farende hentes tilbage, de fyge læges og de vaklende ftyrfes. Gud være lovet! denne Dødsftilhed varede iffe ret længe. Vi tro med alle vore troende Fædre, at Ordet og Saframenterne er de egentlige Midler, ved hvilke Gud lægger Folkene under fine Fødder og fremmer Krifti Rige paa Jorden; dog ved vi ogfan, at ydre DOmftændigheder fan bidrage hertil. I Mai og Juni blev Folket i dette Diftrift vakt op af fin Ro ved det ene Røvertog efter det andet af Safalaverne. Nogle Mennejfer faldt for Safalavernes Stugler, endnu flere blev tagne tilfange, og alle baade døbte og udøbte, fom havde fit Kvæg paa de gode Græsgange i veit, miftede hvad de havde. De kolde Vinternætter tilbragte man af Frygt i Huler og Grøfter, og atter og atter var man paa vild Flugt. Staffels Folk, de led overmaade meget ondt. Det faa nu ud, fom alt Arbeide ffulde ophøre, ifær paa Stationen her, i hvis umiddelbare Mærhed Safalaverne røvede; men det modjatte blev, Gud ffe tov, Tilfældet. Jeg fom atter i megen Berørelje med Folfet Det var opmantrende at fe deres Omforg for mig og mine. Her fom baade døbte og Hedninger, Stormænd og andre med Bøn om, at jeg maatte bringe one og Børn i Sifferhed til en anden Station, men mit tilbagevifende Svar: at Gud vilde bevare og, og at jeg iffe var bange for Gakalaverne, fyntes at give dem Mod, jaa at Hverken Stole eller Gudstjenefte gik iftaa, uagtet alle Gaarde i veft for og i nogle Uger ftod forladte, jaa at Stationen omtrent dannede Grændjen, Kun havde vi nogle gamle frøbelige Soldater i veft for os. Endelig fom her en Afdeling Soldater fra Hovedftaden, og Folfet famlede fig og flog Leir rundt Stationen her fra alle Kanter. - 4de Søndag efter Trefoldighed havde jeg en umaabdelig Masje Menneffer at prædike for. Med det Alvor, Gud gav mig, talte jeg om, at Guds Barmhjertighed aabenbarede fig mægtig ogfaa i de Libeljer, Å om nu Safalaverne havde paaført 08, jaaveljom i de mange ele, man de fidfte Aar her havde "gjennemgaaet.
vore dybere, aandelige Lidelfer og derved drage og til Kriftus. Hele Forfamlingen fyntes at være bare Øre.
Det fidfte Halvaar har Gudstjeneften her været godt beføgt, medens det har været mindre i Ånnererne. Desværre har jeg ogjaa været faa bunden til Stationen i dette Halvaar, at jeg mindre end for har funnet reife omfring.
Opforelfen af Kirke her har ogjaa draget meget Folk til Stationen. Den har fat mange Hænder i Virkfomhed. Dag efter Dag, Uge efter Uge har jeg havt over 100 Arbeidere. Kirfeffibet er udvendig 90 Fod langt og 40 Fod bredt. Koret har brudte Hjørner. Taarnet er til fit lille Jernfors omtrent 80 Fod høit. Taget hviler paa 8 Søiler. Hoiden under Hvælvingen i Stibet er 32 Fod og i Koret 26. Kirken er endnu ikke færdig indvendig, Hvorfor jeg jenere ffal omtale den. Her vil jeg fun minde Misfiongvennerne om Merels deilige Salme:
»Derligfte Løn for de haardefte Timer, fødejte Bod for de tungejte Savn, naar det i Hedningelandet nu fimer fejtlig til Bøn i dit hellige Navn"
Der har været talt lidt om Stolelofaler. Mange af dem er meget Daarlige. Ind i nogle af disje vil vi mr begive 03 og fuffe da paa, at det ikke er pyntede europæiffe Børn, vi har for 03, men Mfrifas brunforte Børn, der møde en i en tildels yverjt utilftræffelig og tillige meget daarlig Dragt, en Lamba faftet over Skuldren.
Lad og førft høre lidt fra Ambato. Tilfynsmanden ffriver derfra i en Vifitatsberetning:
Der blev eramineret i Religion (Bibelhiftorie og Katekismus i fammenhengende freljeshiftorift Fremftilling), Læsning, Strivning, Gang, Regning, Geografi og Grammatik. Elever» nes Kundffaber var i det hele færdeles tilfredsftillende. Vet var ogfaa et tiltalende Trek ved Børnene her, at de havde lært at faa Munden op, faa man kunde faa Høre, Hvad de havde at fige. ®anfte fortrinlig udmerfede Eleverne fig i Sang, et Fag, paa fvilfet Nilfen-Lund med Mette har lagt ftor Vægt, baade af Henfyn til den betydelige Begavelje, Folket har i denne Henfeende, og af Henfyn til dette Fags Evne til at vække Liv og Lyft og træfte Børnene til Skolen. . Navnlig var Eleverne fra Hvvedftationen jærdeles flinfe og fang flerftemmige Melodier med en Færdighed, fom man fun maatte ønffe den ftørft mulige Ndbredelfe i vor Misfion. Eleverne fra Biforjamlingerne fang endnu mere i gammel Stil". DOgjaa i Religion havde Flerheden efter Omftændighederne ret gode Kundffaber. I Læsning var de flinfere fomne temmelig vidt, ffjont dette Fag jo hører til dem, fom fræver fang og ftabig Dvelfe, før nogen bliver , Mefter" i det. Cirka 80 af de fremmødte funde renlæfe, Reften var endnu i Staveflasjen. I Sfrivning — et Yudlingsfag for Madagasferne —havde flere erhvervet fig adffillig Færdighed. Omtrent 20 kunde ftrive Sammenffrift mere eller mindre godt, medens 10—15 endnu blot ffrev Bogftaver. Ingen af Gleverne benyttede fortiden Papir, men blot Tavle. Under den videre Fremadjfriben i dette Fag burde de vel efterhaanden vænnes til at bruge Pen og Blæk, da Tavleffrivning let gjør Haanden for tung. I Regning befandt de flefte fig endnu i de fire Regningsarter i ubenævnte Tal. Omtrent 20 favde modtaget Undervisning i dette Fag. Efter den ftore Bægt, Regjeringen færlig tillægger Regning, vil det vel blive nødvendigt at lade dette Fag faa ikke faa faa Timer. Noget mere Hovedregning turde være at anbefale faavel for den praftiffe Nyttes Skyld jom paa Grund af dette Fags Evne til at Fjærpe Forftand og Hutommelfe. I Geografi Hunde de flinkere uden Banftelighed gjøre Mede for de mere generelle Træt, fom Have, Verdensdele, Lande, Hovedftæder 20. I Grammatik var det felvfølgelig fun de flinfefte, fom havde modtaget Undervisning, og naturligvis blot i de førfte Begyndelfesgrunde.
Fra Betafo ffriver han:
Til Skoleeramen maatte vi tage hele 3 Dage, da Elevantallet var faa ftort og Sfolerne jaa mange. Der er nu i dette Stationsdiftrift ikke mindre end 18 Skoler med ca. 1200 Elever, af hvilte 950 fremftillede fig til Examen ved Vifitatjen. Endnu flere vilde antagelig fommet, om der ikke havde været megen Sygelighed her og der i Diftriftet, og et netop indtruffet Møvertog af Satalaverne henne i Menabe iffe havde bragt Folket i adifillig Forvirring og vendt deres Hu og Tanfer til andre Ting end Skolerne. Af de fremmødte Elever var omtrent 220 endnu ikke læjedygtige, medens hele Neften mere eller mindre godt kunde renlæje. Der blev eramineret i alle de almindelige Skolefag undtagen Reg ning. Tiden tillod og itfe at medtage dette Madagasjernes Ynd= lingsfag. Kun i almindelig Kriftendomskundjfab blev der exami neret af Engh og mig, medens den øvrige Del af Cramen blev udført af de indfødte Lærere under vort Tiljyn.
Hvad Elevernes Kundjfaber angaar, jaa var der viftnof iffe faa liden Forffjel mellem de forffjellige Skoler, men i det hele og ftore maa det figes, at de havde naaet frem til, hvad man efter de forhaandenværende Omftændigheder funde vente. At den ftore Masje nye Elever, fom fun havde gaaet et Aar i Skolen, endnu iffe havde bragt det vidt i de flefte Fag, er en SGelvfølge; men allerede den Omftændighed, at en jaa tor Flerhed af dem havde bragt det til at renlæje, var jo iffe lidet glæbeligt. Mange af dem læfte faa godt, at jeg betvivler, at man i Hjemmet i Almindelighed driver det ftort videre paa et Aar, medens andre fun med Møie funde arbeide fig gjennem en Sætning. Af de ældre fæfte flere meget godt. Flere vil dog endnu fordre meget Stræv, førend be fan betragtes fom ferdige med dette Fag. I alminde= lige Religionskundfkaber var de Elever, fom tillige var Menighedsfemmer, meget flinfe, medens de øvrige ialfald kunde de vigtigfte Grundbegreber af Freljeslæren. Vanffeligft havde de for at følge med i en Katefijation, fom med Konfelvens udviklede en Række Sandheder i deres videre Sammenhæng, en naturlig Følge af, at Undervisningen i et faa vidtftratt Diftrikt hav maattet overlades til indfødte, Hos hvilke netop dette i Regelen er den fvagefte Side.
Ratefismen kunde Menighedslemmerne og de ældfte af Eleverne ret godt, medens bet var gaaet mindre godt med de Dele af den, fom fulde tilegnes af de øvrige Elever, navnlig de yngre. Naturligvis var der ogjaa her en overmaade ftor Forffjel ikke blot mellem de forffjellige Sfoler, men ogjaa mellem de forfkjellige Individer, alt efter de forftjellige Evner og den forfjellige lid, den ftørre eller mindre Regelmæsfighed i Skolegang o. |. v.
3 Sfrivning ftod Eleverne her fom i vore øvrige Skoler adffillig tilbage, fordi de er faa uvillige til at købe Papir. Den idelige Skriven paa Tavle gjør Haanden ftiv og tung og fan aldrig ffabe en fet og god Haandftrift. Flere af de bedre ffrev dog upaaffagelig. Muaajfe den nye Stolelov og de ved famme paabubdte offentlige Prøver fan udrette noget i denne Henfeende, navnlig ved at bringe Børnene til at fjobe Skrivematerialier.
J Sang havde Sanglæreren drevet Eleverne adjfillig frem, faa de jang flere flerftemmige Melodier temmelig godt og aflagde ret tilfredsftillende Prøver.
Fra Sirabe:
Ved Vijitatfen fremmødte 518 Elever (meget over Halvparten Viger), af hvilfe over 300 var nye Elever.
Hvad nu Elevernes Kundjfaber angaar, faa var det paa For» Haand at vente, at der i et faa vidtftraft Diftrikt med faa mange Gtoler under jaa forffjellig begavede og forjkjellig uddannede Lær vere, med Elever indkomne til faa forfkjellige Tider — ikke at tale om de forffjellige Evner og den forffjellige Flid, maatte være en faa ftor Foritjel i Kuudffaber, at det vilde blive vanjfeligt at funne bringe det hele ind under en Fællesnævner. I Gtationsffolen, hvor Mosaas felv har funnet baade infpicere og undervije hyp= pigere end i de øvrige Skoler, og hvor desuden gjerne de flinfefte af de indfodte Lærere Har undervift, var man i det hele fommen videft.
Jørgenjen: Vidnesbyrd. ; 14 Gren af Religionsunbervisningen. I Katefismen var Eleverne gjenneminitlig ret flinte, enfelte — tær døbte — endog udmærket flinfe. Overhovedet falder det letteft for de indiødte Lærere at faa Gleverne til at lære noget udenad. De yngjte Elever, fom fun havde været en fort Tid i Stole, havde her jom overalt fun lært Budene, dels med, dels uden Luthers Forklaring, medens de ældre meftendels havde tilegnet fig de 5 Varter. I ,Senten: ferne" var der endnu itfe blevet undervift. I Vibelhijtorie var der maaffe ftorft Forfkjel mellem de forfkjellige Skoler, baade hvad Mængden af det gjennemgaaede og Forftaaeljen af jamme angaar; thi medens Eleverne ved Stationsffolen og tildels ogjaa ved flere af de andre havde gjennemgaaet ikke faa lidet af Bibelhiftorie og paa en tiffredsftillende Maade funde gjøre Rede for det hvvedjagelige af Indholdet, havde enkelte af de mindft dygtige Lærere tilbragt Tiden med at lade Eleverne puge de 4—5 førfte Stytfer i Vogts lille Bibelhiftorie. Her fom paa flere andre Steder vifte det fig netop, hvor aldeles jaadanne Lærere favne Evnen til at udffille det væjentlige, forforte og tilffjære Stoffet for de jmaa og meddele dem det mundtlig i en pasjende Form, hvor over maade vel de tiltrænge en Veiledning i denne Henfeende. Om og i bvilfen Grad den foreliggende ,Ledetraad", der mi tal gives de indfødte Lærere ihende, tilfredsftillende vil løje denne Opgave, vil da Tiden vife.
3 Læsning havde omtrent 280 bragt det til at renlæje. Flere af disje, navnlig de ældre, læfte meget godt, medens den ftørfte Del af de yngre endnu maatte figes at ftaa temmelig nær Grænbfe= fjellet mellem Renlesning og Stavning, fjøndt de jo til Nød funde arbeide fig frem uden at ftave.
Sangen er i glædelig Opfomft.
Disfe Mebbeleljer vife og, at meget i Retning af Skole arbeide allerede var naget dengang, Vifitatjen holdtes. Storjt Opfving har imidlertid Gtolegjerningen taget efter at den ftore Stoleudfrivning i 1882 blev foretagen. Denne Etoleudffrivning vil fenere blive omtalt.
Meddelelfer om Folkets Forhold til Misfionsarbeidet.
Det er vefentlig under et tredobbelt Synspunkt, vi maa je det madagasfiffe Folks Forhold til vort Misfionsarbeide. For det forfte har det felvfolgelig været betinget af dets Standpunkt fom Hedninger. Det har maattet ftille fig i Oppofitionsforhold til vor Misfion, faafandt fom vi har villet bringe dem Guds Ord og dermed ftillet dem overfor den Gud, ligevverfor hvem deres Sands er Fiendffab. Dernæft har dets Forhold været beftemt ved Regjeringens Stilling til Misfionen. Hebenfte i fit Hjerte har Madagasjerne i ftor Udftræfning nærmet fig Kriftendommen i Det ydre, fordi de Har vidft, at faa var deres Drounings Vilje. Endelig har Folkets Optræden været influeret af, at Dronningen tilhører et beftemt Sirfejamfund, og opmuntret dertil af indfødte Vræbdifanter Har det ftillet fig tvivlende ligeoverfor 08, fordi vi itte har ,famme Tilbedelje" fom hendes Majeftæt. Jeg ffal grupvere Mebbdeleljerne i dette Affnit om disje Punkter.
Hedenfk Modkand mod Misfionsarbeidet.
Nilfen-Lund Friver:
Det hedenjfe Sindelag kommer tilfyne paa forffjellig Maade og bruger mange Slags Vaaben i fin Kamp mod Livets Ord. Saaledes faar jeg ofte høre af Hedningerne, at de ftøde fig over, at ogjaa de friftne maa dø. De fremhæve nemlig, at derfom be friftnes Tilbedelje var bedre end deres egen, faa vilde Døden ikke ramme dem. Selv er de meget bange for Døden, og det er jo rimeligt, da de leve uden Gud og derfor ogjaa uden Haab. De er derfor glade i at blive meget gamle, ja de ønffe endog at leve beftandig paa Jorden. Ofte fyørge de, om vi Misfionærer ikke fjende til nogen Medicin mod Døden. Herved faar man jo god Anledning til at fortælle dem om Livet hinfides Graven; men dette er for dem en mørt Tale. Deres Foreftilling om et Liv efter Dette er taaget.
14% iffe dor med Legemet. Et af de Elarefte Udtryk, fom er fommet mig for Øre herom, er et Ord, jom den madagasfiite Troldmand bruger, naar han fortæller den fyge, hvor nær Døden er ham. Han figer nemlig: Jorden har alt aabnet fig for at ffjule dit Legeme, og Himlen har aabnet fig for at annamme din Aand. Men det være langt fra, at han ved disje Ord føger at lede den fyges Blif mod Himmelen; han vil fun herved ffræmme ham med Dødens Nærhed, for at faa ham til at betale godt for Helbredelfen, fom Troldmanden fom Bedrager altid giver godt Løfte om; thi han figer ftrar til den fyge: Men trods Dødens Nærhed fan du være fiffer paa at blive friff, naar du blot giver mig god Betaling. Den fyge er ogiaa villig til at betale, Hvad det ffal være, naar han blot har Haab om, at hans Levedage ved Troldmandens Tryllemidler fan forlænges. For nogle Dage fiden, da jeg var ude blandt Folket, traf jeg en gammel Kone, der bad mig om Penge. Jeg fagde hende, at jeg ikke havde forladt Slegt og Venner hinfides Havet for at bringe fortræntelige Ting; men jeg var fommen for at vife hende og alle, fom vilde tro, hen til de Statte, der ikke forgaa. Jeg fpurgte hende derpaa, hvor hendes Gud var. Hun fvarede, at det vidfte hun ikke. Seg: Har du da itfe Aguder? Hun bhyklede og fagde: Eaadant har iffe jeg. Atter fpurgte jeg: Beder du ikke til Fædrene i deres Grave, til hellige Stene og til Træftytker? Hun tøvede med Svaret; men faa jagde alle de omftaaende: So, "det var netop, hvad hun gjorde. Jeg: Naar du beder, hvad beder du da om? Hun: At jeg maa leve længe. Jeg: Naar jeg bliver jaa gammel, at jeg intet fan udrette mere, da vil jeg bede Gud om Lov at faa vandre herfra og fomme til ham; thi den levende Gud lover fine Børn en evig Ungdom hos fig i Himmelen. Hun ffjulte fit Anfiqt mellem fine Hænder og jagde: Jeg var fommen for at faa lidt Penge af dig; men du vil ikke give mig. Jeg: Du har Omiorg for, hvad der hører Legemet til; men du vil iffe høre det Ord, der tilbyder din Sjel Frelje; du giver Troidmændene Penge, for at faa Guder af dem, at du fan leve længe; men de bedrage dig; naar Døden fommer, fan ingen Troldmand frelfe dig, jelv om han forfitrer nofjaa meget, at derjom du dør, fan man faa Lov til at begrave dig paa hans Hovedisje.
ind: Troldmændene bedrage. Men Konen vilde for mig jule fine Tanfer og jagde: Jeg er gammel; jeg forftaar iffe bin Tale, og dermed tilted vi. Nogle Dage i Forveien var jeg paa et andet Sted og fom netop til en By, hvor man holdt paa at fynge og danfe i Anledning af, at en gammel Kone, der nogle Dage havde havt Feber, var bleven friff. Konen har været blind i flere Aar og fan paa Grund af Alderdom iffe gaa mere, men maa bæres fom et Barn. Hendes Børn, Børnebørn og Barnes børnsbørn, der med mange andre var jamlede om den gamle den Dag, fang til hendes Ære, idet de danfede og klappede i Hænderne: Det være langt fra og at nævne dit Navn; thi du er hellig; vi maa fammenligne dig med Guld, ftøttet af Perler, —Vinden blæjer, det bevæges ikke; Solen finner, og det visner itfe. Tanken paa Døden føger man altid at holde fjern, og man tror, at den, der bliver gammel, maa være i færegen Gunft Hos Guderne.
Dg i et fenere Brev:
Misfionsarbeidet har for denne Stations vedkommende ikke været ført under de bedfte Forhold i det foundne Halvaar. Dog, Guds Ord har været forfyndt paa forifjellige Steder i Diftriftet dels for faa og dels for mange Tilhørere, og Undervisningen i de forjfjellige Skoler bar været fortjat omend under mange Hindrin= ger og megen Modjtand ifær af de afgudiffe Stormænd. Nogle af disje er Troldmænd, der forfærdige og fælge Afgudsbilleder og Tryllemidler. At faadanne Folk føge at hævde fine Forfæbdres Tro, om ifte for andet, faa dog for at beholde fin Binding, idet de faa god Affætning paa fine Træftykfer, fan man jo let ffjonne.
For iffe lang Tid fiden aflagde jeg en af disje Stormænd et Bejøg for at faa en Skole iftand i hans Diftrift. Hvad Skolen angif, gjorde han fagtens gode Løfter; men jeg er bange for, at bet bliver dermed. I en Samtale, jeg Havde med ham om Af guderne, fom hans Hjertes Mening frem. Denne Samtale fal jeg gjengive, da den er et Udtryk for, hvorledes Hedningerne her omfring tænfe og tale. Manden fom ind til mig i den Hytte, hvor jeg havde havt Nattely, og han fulgtes af en Tjener, der bragte et Gevær. Paa min Anmodning tog ban ftrax Plads. Manden med Geværet gav han Ordre til at fidde ved Døren fom hans Vagt, — dette for at vife fin Storhed. Vi fom ftrar i Samtale om Afgudernes Styrke. Han forfifrede da, at han, uagtet han ofte havde fort Krig med Satalaverne, endnu ikke var truffen af dem; han lagde til, at han var ikke bleven gammel for ingenting, — MAfguderne havde bevaret ham. Han mente, at naar man blot iagttog at vaffe dem i en Flod, for Feiden begyndte, var det fitfert, at hverken Kugle eller Spyd kunde faare eller dræbe ham; Kuglerne prellede af, og Spydene gif forbi. Jeg mindede ham om, at det var den levende Gud, der havde ftabt ham, og at han i fin Langmodighed havde opholdt og bevaret ham, og at det var han og han alene, der burde have Wren, og ikke Afguderne. Saa begyndte han med megen Veltalenhed at hytle, idet Han fremhævede Guds ftore Gjerninger, hans Magt og hans Godhed mod Menneffet: ja, mente han, hans Godhed var uendelig, og ham ffulde man tilbede og ophøie. Veg fpurgte, hvorledes han funde tale faa, naar han fatte faa ftor Pris paa Afguderne. Jeg tog derpaa et lidet Træftyfte og jagde: Hvad vilde vel Dronning Ranavalona fige til den Mand, der hyldede hende fom Dronning, men ved Siden af hende tog et faadant Træftykfe og gav det Safina og hyldede det fom fin Dronning? Han føgte ftrar at undvige og fortalte, at Vetfileofolfet af Dronning Ranavalona I blev faldt op til Hovedftaden, fordi de havde overtraadt Migets Love. Det gjaldt da for Dronningen at udfinde Hvvedmændene, og hun fod derfor de mistænkte driffe Tangenagift. Kun han flap at driffe Giften, fagde han. Dronningen jagde til ham: Du er en Mand, der forftaar dig paa Tryllemidler, faa du fan tilintetgjøre Virkningen af Giften, naar du faar den i Munden, og derfor ffal du iffe drifte Tangena; men en Høne ffal driffe den i dit Sted. Lever Hønen, er du uffyldig, dør den, da ffal du dræbes. Da Hønen ikke døde af Giften, jagde Dronningen til ham: Du ffal vende tilbage til dit Hjem og med dine Trylemidler helbrede de fyge. Jeg mindede ham om, at dette iffe var Svar paa mit Spørgsmaal om, hvad Dronning Ranavalona vilde fige, om man opreifte et Træftytke til Dronning og gav det Hafina. Han vilde iffe jvare paa mit Spørgsmaal;
han fagde med lav Stemme: Gud er langt borte; han har liden Kraft og formaar intet med Menneffet; færdes det i Middagsheden, dør det af Varme; kommer Aftenens folde Luftning over det, dør det af Kulde; fpifer det fig vel mæt, formaar det intet, og har det intet at fpife, er bet atter dødt. Gud formaar intet med Mennejfet, foiede han atter til. Jeg: Kjender du Aarfagen til, at Menneffet er faa ifrøbeligt? Han: Naar Mennejfet behandlede de jordiffe Ting t. Er. Træet paa en grufom Maade, bragte dette Hævn over det, og der fom Sygdom og Død. Ber handlede man derimod Træet pent, var man ingen Synder, og da fit man gode Dage og et langt Liv. Jorden er fterk; den giver baade mig, mine Huftruer (Han havde 4 Stykker) og Børn Rig domme; ja den giver Vært og Grøde, den giver Føde baade til Mennejfer og Dyr. Ja, fagde han, Gud formaar intet; men Jorden er fterf. Han vilde herved bevife, at man handlede ret, naar man valgte fig Guden af de jordiffe Ting. Jeg pegede paa min Hat, der faa ved Siden af mig, og fagde: Tror du, den Ting har gjort fig felo? Han: Dens Farve er af Jorden, og den hører Jorden til. Jeg: Sandt nof, men tror du, at den har bannet fig fev? Han: Der maa være nogen, der har forfærdiget den. Jeg: Hvem holder du for ftærkeft, Hatten eller den, der har forfærdiget ben? Han: Den, der har forfærdiget den. Jeg: Du liger, at Jorden eier ftor Kraft, men fig mig, har den ffabt fig felv? og hvis iffe, hvem er ftærteft, orden eller dens Sfaber? Hidtil havde han fiddet med Hatten paa; men mu greb han til den, lagde den foran fig og fagde: Jeg tager Hatten af til Bevis paa, at jeg ikke fan fvare dig. Jeg: Du er alt gammel. Gud har ladet dig leve faa længe, forat du kunde faa høre Frelfens Bud; men du vil ikke antage Freljen, Gud byder dig. Du maa forftaa, at Jorden ikke har ftabt fig felv; men du vil iffe tilftaa det; thi dermed maatte du tilftaa, at dens Sfaber er ftærfere end Jorden, og at han er den, der bør tilbedes. Du har jagt, at Gud formaar intet med Menneffet; men nu fer du, at du felv er Skyld i, at han ikke formaar noget med dig. Du vil ikke aabne dit Hjerte for ham. Nu hviffede han til en indfødt Lærer, der fulgte mig, og fom fad ham nær: Guropæeren taler haardt til mig nu; thi han har vel hort, at jeg er — — Mei, fagde Læreren, han taler blot til dit Vel. Derpaa vendte han fig til mig, idet han pegede paa Geværet og jagde: Intet har forundret mig faa meget fom Krudtet; tager man det i Munden, bliver det til Vand, og fafter man det i Ilden, bliver det til en forfærdelig og ødelæggende Id. Dette jagde han for at retfærdiggjøre fin Tale om, at Jorden var ftærfere end Gud. Jeg jagde til ham: Du vil maajfe ved dette bevife, at Jorden maa have ffabt fig felv. Han pegede paa Hatten og jagde: Jeg har jo taget Hatten af til Bevis paa, at jeg ikke fan jvare dig paa dit Spørgsmaal herom, og derpaa fortfatte han: I min Ungdom traf jeg fammen med en hvid Mand, og jeg fagde til ham: I, fom bo hinfides Havet, bede til Gud; men vi Madagasjere bede til Træftyffer, Sten og Engle, fom iffe er hellige; men derom J blive unge igjen, ja forvandles fom Sommerfuglen, faa fig mig det. Da fvarede den Hvide Mand, fagde han: Baade Eders og vor Tilbedelfe er Bedrag. Jeg: Den Mand, der fagde dig dette, (oi for dig.
Stueland beretter:
Hvad Folkets Forhold ligevverfor Evangeliets Forkyndelje i det hele taget angaar, faa er det juft ikke de feite Forbaabninger, jeg faar ved mere og mere at lære Folkets Tænfejæt og Levevis at fjende. Jeg har i tidligere Beretninger omtalt, at Folfet i dette Strøg fynes i færegen Grad at være dybt nedjunfet i Overtro og en frampeagtig Vedhængen ved deres Forfædres &tiffe. Og deres Modftand mod Guds Ord er, dybere feet, ikke blot en pasfiv, men i Grunden lige faa meget en aftiv. De komme viftnof floffevis til Forjamlingen om Søndagen; men det gjør de fun, fordi det nu engang jaa Hal være, at alle ffal bede" De vil ifte fomme til Lyfet, for at deres Hjerte og Gjerninger ikke tal aabenpares. Der, hvor Mørkets Fyrfte gjennem jaa mange Slegter har berjfet jaa uindftrænfet, der er Syndens Søvn tung, uhyre tung. Og naar en Evangeliets Forfynder er ftifet Anfigt til Unfigt med denne gruelige Søvn, denne Hedningens dyriffe Ro i fin elendige Tilftand, da maa han i Sandhed føle fin egen Intetfed og erfjende, at her fan alle hans Formaninger og Prædikener intet udrette; og han maatte forfage, derjom han iffe paa famme Tid vidjte, at han, fom fom for at afffaffe Djævefens Gjerninger, er Verdens Lys, Livets Fyrfte og er mægtigere end Mortet? Fyrfte. Maatte vi alle, fom tro paa og have lært at elffe den Herre Jejus, være ret flittige til at bede, at den Helligaand maa virfe fraftigen og adfprede det tykke Mørke, fom enduu ruger over jaa mange med Krifti Blod fjobte Sjele!
Og N. Nilfen:
Forleden Dag, jeg undervifte ved Ambohidranandriana, var der blandt te fæjende der en ung Kvinde, fom bad om at faa laane en Katekisme til at lære i, Hvilket hun ogfaa fil. Dagen efter bragte hun Bogen tilbage med den Beffed, at hendes For= ældre iffe tillod hende at lære, hvilket her nu er faa almindeligt. Det at lære Abcen taales dog nogenlunde; men kommer det dertil, at be begynde at lære i Katefigmen, da anfees dette for et Tegur paa, at de vil forlade Fæbdrenes Sfiffe og blive troende, hvorfor mange, der fynes at have faget et godt Indtryk af Guds Ord, træffe fig tilbage. Thi Troen paa Afquderne vifer fig ijær her omfring at være temmelig fterf endnu. For et Par Uger fiden var her en ftor Bandjlom, der ødelagde en Del Risagre. Saa fnart Veiret var over, faaes en hel Del af Loharanvs Befolkning jamlet oppe i Bakterne ved Gravene med Mufik for at bede og ofre til Afguderne for derved at afværge flere Ulykker paa Rismarferne. — Loharanos fornemfte Afgud heder Ramabhavelona, Liveopholderen, der beffytter Rifen, medens den endnu ftaar paa Ageren, fra Hagl og anden Ulyffe. Den dyrkes ved Fæbdrenes Grave.
Ydre Tilnærmelfe til Sriffendommen.
Forholdene Her i Landet er for nærværende meget lovende, og alt jynes at ftadfæjte, at Kriftendommen er bleven en Magt i Landet. Mange Ting er faa lovende, at man næften frites til at frygte for, at det ikke vil holde ud i Længden. Glædeligt er det, at Salg af Brændevin er forbudt paa alle offentlige Martedspladje. Om det iffe er forvift fra Hufene, faa mærke vi dog en ftor Forandring, ifer om Mandagene, da vi iffe lenger høre det frygtelige Spektakel af Folk, fom gaa fra det herværende Mandagsmarfed. Senere har vi ogfaa hørt, at alle Søndagsmarfeder er forbudte og Folket befalet at fajtfætte en Hverdag for dem. Lørdag den 4de Juli blev der paa det 4 Timers Vei i oft herfra liggende Llørdagsmarked oplæft en kongelig Kundgjørelje, der lød paa, at Dronningen anbefaler Gudsdyrfelfen for Folket, uden at ville tvinge nogen; jeg og alle ftore bebe, figer Manava-Iona, hed det: Gjører ogjaa I et Forfamlingshus for hvert 100 Sfatffyldige, og hvis der er Strøg, hvor flere Hundreder fan forenes i et Hus, faa gjører der et ftort, der fan rumme Eder med Huftruer, Børn og Slaver. Den følgende Dag havde vi ogjaa den ftørfte Forfamling, vi nogenfinde har havt, og fiden har det tiltaget. En Søndag paajtod nogle, at der var over 500 tilftede baade ved For- og Eftermiddagsgudstjeneften. Rafolo og mange Øverfter over Hundrede har ogfaa indfundet fig og fige, de vil , bebe" mu.
Stueland ffriver:
Naar man i det hele taget overveier, hHvilfen Anerfjendelfe Kriftendommen allerede har vundet Hos en ftor Del af Madagasferne i det ydre ialfald, da har man Grund til at glæde fig derover; det er jo et Skridt til det bedre. Men lærer man disje Forhold og denne Madagasiernes Kriftendom nærmere at fjende, da vil nof Glæden desværre blive meget blandet. Der maa nemlig blive meget misligt i Folfets Kriftendomsbegreber, naar man ved, at den ftørfte Del af dem, der nu befjende fig til Kriftendommen, vil være og er friftne, fordi Dronningen og Regjeringen bylde Kriftendbommen. Folket er af en flaviff Karakter, faa at det øiebliffelig følger Overhovedets Bevægeljer, hvad enten disje gan i den ene eller den anden Retning. Og ligeoverfor Kriftendommens Dybere Fordringer er de flefte Madagasjere altfor overfladifte, altfor lette til at flaa fig til Mo med det ydre: man holder Søndagen og gaar i Forfamlingen, og dermed er man en god Under faat af Dronningen og — en friften. Saaledes tænfe mange og leve derefter. Frembdeles, naar friftne indfødte Prædifanter fra Hovedjtaden (hvilfe man nu træffer overalt) fan opfordre udøbte, altjaa Hedninger, til at fremftaa og bede og præbife i Forjamlin= gerne, faa fan man flutte fig til, hvor flappe og uklare felv de friftnes Anffuelfer er om Naademidlernes Nødvendighed og Betydning. De mange, ber her paatage fig at prædife, fulde ogfaa baade med Henfyn til deres Kriftendomskundffaber og jædelige Liv være ffiffede til aft andet, end til at være andres Lærere.
Ligejom det allerede har vift fig, vil vel vor Misfionsgjerning her ogjaa for Fremtiden faa at fjempe med mange Vanjteligheder, der ofte vil gjøre 08 Gjerningen tung. Imidlertid vil vi iffe flage formeget og fortabe os i Betragtningen af Skyggeftderne Bi tro dog, at Herren ogjaa Her har dem, ber i Sandhed jøge ham, og image, hvor venlig han er; og vi haabe, at Morgenftjernen vil oprinde i mange Hjerter, at Verdens Lys vil finne fart i disfe Ørfener og forvandle dem til grønne Græsgange, hvor de ftille rindende Vande ffal foege de tørftige Sjele. Og om vi end ffulde maatte arbeide under mange Trængjler iblandt disje forvildede Faar, vil hverfen Menigheden hjemme eller vi, dens ffrobelige Sendebud, frygte og opgive Haabet; thi vi har en mægtig Overhyrde, der vil føre fin Sag til Seier gjennem den tungefte Strid. Han hjælpe os herude og alle derhjemme, fom høre ham til, at være tro i Tjeneften fom hans vette Folk!
Og N. Milfen:
Gøndagsbejøget her paa Mafinandreina er fremdeles om end lidt bedre end før, dog ganife lidet i Forhold til den ftore Befolfning Geromfring — Forjamlingens Antal har været omfring 60—80 i den fenere Tid. Da Dronningens ftrenge Ordre om, at alle ftulle bede, fom her til Folket den ene Gang efter den anden, var det og rent en Gaade, hvorfor alligevel faa faa fom hertil om Søndagene; men Grunden er, efter Hvad vi fenere har erfaret, den Wrejyge, fom blandt dette Folk er faa frembherftende og i faa hoi Grad hindrer dets Oplysning; Høvedémænd over Hundrede og andre Stormænd, der har noget at byde og raade, anje det under deres Værdighed at gaa hen til andre for at holde Gøndag, fom ikke ogfaa de ffulde være ftore og have Hus felv til at famle fine underordnede i. Derved, at en ftor Folfeforjamling fommer til dem, falder deres Storhed baade dem felv og andre i Vinene, hvorfor da den, der iffe indfinder fig, ikke har det bedfte at vente fig. Forleden Dag talte jeg med en gammel og efter Ubdjeende ganffe troffyldig Mand, fom bor et Styffe i Syd herfra. Paa mit Spørgsmaal, hvorfor han iffe fom til Søndags her, fvarede Han, at baade han og flere gjerne vilde fomme hertil, naar de fun turde for deres overordnede, der vil anffage dem for Dron= ningen, hvis de iffe fomme til dem. Men hvem er det, fom præ difer og undervifer Eber derhenne da? Ja — det var da en Kvinde oppefra Jmerina, var Svaret. Hvad figer hun til Eder i fin Bræbifen? ipurgte jeg. Deraf funde han juft ifte huffe faa meget, men at Gun var dygtig og funde preedife, var vift; men iffe det alene, hun (od til efterihans Mening at være gavmild ogfaa, idet hun forrige Søndag paa fin Vis havde uddelt Nadveren til hele Forfamlingen af Hedninger derhenne. Hun gav og at drikke Troen, jagde Han, et Udtryt, fom Hedningerne her efter deres Foreftillinger om de friftnes Nadvernydelje bruge; de tenke nemlig, at det, fom ffjæntes af Flaffen i Forfamlingen, har en faadan fortryllende Indvirfning paa den nydende, at denne fommer i den af dem ufjendte og hemmelighedsfulde Troes Tilftand. Ved at fporge Ham, om alle, fom draf — thi de fik fun Vin og iffe Brod — derhenne, ogjaa fik Troen, varede Han, at der var nogle, der forblev ligedan fom før, det vilde iffe bide paa, men de drak ogjaa fun et bitte lidet Gran hver af Flaffen, jagde han. Hvilket førgeligt Stel!
Stueland river:
Det var viftnof fornemmelig timelige, ydre Grunde, der be= vægede Folket her til faapas Velvillighed ligeoverfor Misfionæren; thi vi vente ingenlunde, at Folfet i det hele taget, Hedninger, fom de er, ffal Have nogen anden Velvilje eller Hengivenhed for dem, der prædife for dem om de aandelige og evige Goder; diske befymre De fig nemlig iffe om, jaajom Bugen er deres Gud. Siden jeg fom tilbage, fod Stormanden fig iffe forlyde med noget til Folfet om at fille fig fra mig, og til mig Har han aldrig indtil denne Dag nævnt et Ord om den Sag, men vift fig meget venlig. Han ved vel ogfaa, at han har lidt Fordel ved at have en Misfionær Hos fig, forjaavidt fom han af og til fan have nogen Hjælp af ham. Saaledes leer og river jeg iffe faa faa Breve for Ham, Hilfe han modtager og fender i Embeds Medfør; en og anden liden Gave fan han ogfaa faa undertiden, og med Tiggeri, fornemmelig efter Kleder, har han været noget brydjom i den fenere Tid.
Rainilehimainty, der ligejom de flefte ftore i Betfileo ledjagede Hds. Majeftæt paa Reifen, fom meget begeiftret for Gudsdyrfelfen tilbage: Alle og enhver ffulde gaa i Kirken om Søndagen, og alle Børn ffulde bringes i Skole, det var Dronningens Ord. Kirken blev ogjaa mere end fuld af Tilhørere den førfte Søndag efter; fenere har det været noget mindre, men i Regelen er her bog hver Søndag mange Folk forfamlede, Hær naar Gamlingen er hjemme. Hvad Stoleborn angaar, da har jeg virkelig faaet en Del, baade Gutter og Piger, der er begyndte paa Abcen Deres Antal er for nærværende 24. Maatte de fun blive beftandige! Men jeg frygter for, at ikke alle vil holde ud; imidlertid haaber jeg, at flere vil fomme. Man fan viftnok ikke have meget Haab om at funne paavirfe Børnene fynderlig i kriftelig Retning, faalænge deres Fædre er pure Hedninger;
og mere uafhængig af Forældrene og fan beftemme fig for (eller imod) Kriftendommen.
Wodftand fra de til , Dronningens Gudstjenefte" horende.
Pederfen ffriver:
Naar Nøden er ftorft, er Hjælpen nærmeft. Dette fynes i den fidjte Tid at have gaaet i Opfyldelje, hvad vor Vetfileomisfion angaar; thi da bande ftore og jmaa fyntes ligejom at have fam: menjvoret fig mod os, forat oprytfe og og vor Gjerning med Rob, og uden Sty og Frygt udffreg os i fine Kabarer for Dronningens afgjorte Fiender, der havde tiltrodiet fig den Arbeidsmark, de havde, jamt fremftillet dem, der fluttede fig til og, fom For: brydere i Dronningens Dine, var der dog dem, der var paa vor Gide, og det 2 af de meft indilydeljesrige Mænd i hele Vetfilev: den befjendte Matjimiraho og Ramananfafina.
Få Sagen nøiere og fendte til den Ende Brev til Premierminifteren med Forejpørgjel, om det forholdt fig jaa, fom hine Mænd havde fagt, at de var Syndere i Dronningens Dine, naar de fluttede fig til 08. Mygtet om denne Driftighed, hine vore Fiender havde tilladt fig overfor en Mængde Menneffer fra alle Kanter, løb jom en Pil over hele Nordbetfilev, og med ligefaa jpændt Opmærkfombed ventede man Svar paa vore Venners Sfrivelje og Underføgelje af Sagen. Svaret fom fnart tilbage med jærffilt Formaningsffrivelje til dem, om at ydmyge fig og at tage fig vel ivare for Eftertiden; thi, fulde Premierminifteren uden videre have bragt deres Færd for Dronningens Øren, vilde Livsftraf været den uundgaaelige Følge!"
Da de nu fit høre denne Tidende, fan man let flutte, hvorledes de blev tilmode paa jamme Tid, fom det blev til den ftørfte Beroligelje for dem, der havde fluttet fig til os. Saaledes tjente hin Krifis fun til vor og vor Gjernings Fordel, derimod til vore Modftanderes ftørjte Bejfjæmmelfe og Ydmygeffe.
Fra Sirabe river Stueland under et midlertidigt Ophold der:
Strax, jeg idagmorges var ftaaet op, bragte man mig den Beffed, at Rainimaharavo havde givet alle Stormænd, fom er famlede fer i denne Tid, Ordre til at fomme og Holde Søndag hos ham i Leiren. Abraham og Ramananfasfina fendte mig ogs faa Bud og (od fige, at det var paalagt dem at fomme til Leiren idag, hvorfor jeg maatte undjfylde, at de iffe funde fomme i Kirken. Jeg ffjonte da, at Folket idag vilde gaa til Leiren, og det var itfe underligt; det er ikke hver Dag, at man i Betfileo fer faadanne Størreljer fom Rainimaharavo; Folket er nysgjerrigt. Men hvad ffulde vi gjøre i dette Tilfælde? Her vilde ingen blive at prædike for pan Stationen. Skulde vi fidde hjemme ledige og iffe følge med vore Menighedslemmer og Tilhørere, jaa vilde Jolfet tro, at enten havde Statsjefretæren forbudt og at fomme, eller at vi var bange for at indfinde og der. Og naar Rainimabaravo havde taget fig den Myndighed at befale vore Menig= hedsmedlemmer at fomme til fig for at holde Gudstjenejte, faa troede ogjaa vi at have Met til at følge dem. Efter Samraad med Niljen og Pederjen ffrev jeg til begge Hærførerne, at, da jeg havde hørt, at Folket fra vore Forjamlinger heromfring ffulde gaa til Leiren for ,at bede" idag, jaa havde ogfan jeg ifinde at fomme. Herpaa fvarede Ravoninahitriniarivo ffriftlig i følgende Ord: Jeg har modtaget dit Brev, og derfom du tror, at det ikke vil ffabe Forfamlingen hos big, naar du gaar bort og fommer og præbifer Evangeliet her og beder i Fællesfab med os, faa fom; thi jeg er glad. ev vel, maatte du velfignes af Gud! Rainimabaravo fvarede gjennem en Adjutant, at det var for meget Befvær for mig at fomme derhen. Vi forftod naturligvis Meningen af et faadant Svar. Men jeg fvarede Herpaa, at, da vore Difeiple og Tilhørere gif, jaa kunde iffe vi fom Lærere fidde ledige hjemme. Jeg nævnte ikke, om nogen af og vilde prædike i Leiren eller itfe; det fom for og meft an paa at være tiljtede t Forfamlingen. Da Tiden dertil var fommen, drog vi alle 3 affted. Komne nær Leiren, fendte Statsfekretæren atter Bud, at han havde hørt mine Ord, og han var glad, fordi vi fom. Da vi var fomne til Forjamlingsftedet, anviftes og Plads i Nærheden af Talerftolen. $s. Greellence (od os ftray gjennem en Tjener fpørge, om nogen af 08 vilde prædike førft eller fidft, der var ogfaa en fremme», fom fulde prædife. Det blev da til det, at jeg prædikede forft over Dagens Evangelium (2den Søndag efter Trefoldighed). Siden talte en af Hærførerens Følge. Men det var den jammerligfte Præbiten, jeg har hørt af nogen indfødt; det var et Rove, for det mefte fun Smiger for Rainimabaravo. Rafafamanana begyndte og fluttede med Bøn. Han var naturligvis med Flid fremtrukken, for at Folket ffulde fe, at han havde de ftores Bifald. Om Efter» middagen reifte vi til Sønnens Leir, og blev førft anvifte Plads i Teltet hos Ramafa, 14 Graders Officer, en meget teettelig og forefommende Mand. Siden blev vi indbudne til Herforecen felv, der bevifte os al Venlighed og trafterede og med Limonade. Da Tiden til Gudstjeneften var fommen, læfte Pederfen et Affnit af Bibelen, og Nilfen prædifede. En indiodt, efter Sigende en Hof= prædifant, læfte ogfaa noget og Holdt Bon.
Da vi drog fra Ravoninahitriniarivos Leir hjemover, gif vi atter ind hos Rainimaharavo for at fige Farvel. Han vifte fig da overmande højlig og fagde, at han havde ventet faa meget paa, at vi ffulde fommet tilbage der i Eftermiddagsgudstjeneften ogjaa. Han havde ogjaa Limonade paa rede Haand til 03.
Idag har jeg hørt fra fikre Kilder, at Statsfefreteren igaaraftes, efterat have vift og faadan Venlighed, gav Rajafamanana 2 Dollars fom Hjælp til at opføre Forfamlingshus her lige ved Siden af vor Kirke! Det lader faaledes til, at han nu paa denne Meife vil benytte Anledningen til at Hemme vor Betfileomisfion Det er mærfeligt, at han tør gaa jaa temmelig aabent frem her= med, da han, faa vidt vi ved, iffe har Medhold heri hverken Hod Dronningen eller Premierminifteren. Men han ved nok, at ingen Stormand i Vetfilev vover at anklage en Mand fom ham.
Jeg har fenere talt med Rafafamanana. Stakfels gamle Mand, fom ffal være den andens Redjfab! Han befinder fig i en flem Knibe, han frygter for ikke at adlyde Rainimaharavo, og paa den anden Side er han bange for at fomme i Omftændigheder, om han opfører Forjamlingshujet. Han har lovet, da jeg talte med ham, af lade det bero med Bygningen af det nu, og for det førfte forhøre fig Hos høiere vedkommende. Saa fommer det da an paa, Hvad Refultatet vil blive.
Hiftorier fom bdisje er dog faa omtrent forbi nu paa den ældfte Del af vor Misfionsmark, Nordbetfileo; Regjeringens venlige Holdning faavelfom den Omftændighed, at Londonerne, i Erfjendelje af vor forjvarlige Forførgelje af dette Strøg, har ophørt med enhver Undertøttelje af Lærere, hvilke har gjort, at vi nu er meget mere fri før faadanne Opviglerier. I Sydbetfileo har der= imod været ført en Hel forbitret Kamp mod og lige til den fidfte Tid af independentifffindede Stormænd og deres Haandlangere, noget fom da jelvfølgelig har havt fin Indflydelfe paa Folket i det hele. Herom ffriver Walen:
Og Lindø:
Det er igjennem tidligere Beretninger befjendt, hvilfen Kamp og Strid vi havde, da vi begyndte Arbeidet ber, ligejom vi ogfaa har fortalt om den Hvile, fom fulgte derpaa. Men faajnart vi gjorde Tegn til at udvide Gjerningen ved Anlæggelfen af de nye Biforjamlinger og famle Stoledijciple og Tilhørere til disje, begyudte Striden paany, ja, voldjommere end nogenfinde før.
Sørgenien: Vidnesbyrd. 15 Rummet tillade mig. Kun nogle enfelte ffal jeg omtale. Men disje Forfølgeljer er ikke rettede mod min Perfon, men mod dem, fom vil flute fig til os, og da ifær dem, der vil hjælpe og med at fremme Gjerningen, og de foregif for det mefte, medens jeg var paa Konferentjen. En Mand, fom bor i Nærheden af Stationen, fad bunden med Hænderne paa Ryggen i længere Tid, fordi han havde fendt fin Søn paa Skolen her Hos vs, og han blev førft fri, da han tog fin Søn herfra. Andre har man over vundet ved Truflér og Overtalelfer, ifær bruger man i faadanne Tilfælde Løgn og Bagvaffelje med Henjyn til og og vor Gjerning. En Mand i Mahazvarivo, der jøgte at fremme vor Gjerning, blev flere Gange antlaget for Guvernøren i Ftanarantjoa, hvor man endelig fif udvirket, at han blev fendt hen til et af de værfte Feberhul, Kalamavony, hvor han døde inden fort Tid. Dette far tær virfet ffadeligt, da Folket bliver bange for at flutte fig til 08, naar man bøjter en jaadan Løn derfor. En af mine Lævere, der er den enefte, jeg har havt nogen Hjælp af, foruden Kaindevo her paa Stationen, har 2 Gange i dette Halvaar været anflaget for de ftore i Fianarantjoa, men man har enduu ikke funnet fælde ham, da det har været altfor indlyjende, at det fun er Løgn og Bagvaffelje, man Har opdigtet imod ham. Dette faar være nof herom. Man vil heraf fe, at vi endnu har meget at fjæmpe og ftride med herude. Men herover vil jeg iffe tlage; thi jeg ved, at Herren er med og og vil føre vor Gjerning til Seier; men at dette vil ffe gjennem megen Kamp og Strid, er noget, vi maa være forberedte paa; thi det er Guds Niges Lod her i Verden, hvor ber er faa megen Synd, og Hvor der er faa mange Fiender, fom ftaar det imod, at vore under Kamp og Strid. Dette er ogjaa vor Erfaring i denne Tid; thi trods al Strid og alle Fiender, fom føge at tilintetgjøre vor Gjerning, har dog Skoledijciplenes Antal voret til det dobbelte af, Hvad det var ved Slutningen af forrige Aar. Det famme er ogjan Tilfældet med Antallet af dem, fom høre Guds Ord om Søndagene i vore Forfamlinger. Derfor vil vi iffe forfage, men arbeide i Tro og Haab, idet vi fe Hen til Herrens Forjættelje, igjennem hvilfen han forfifrer os om fit Riges Seier i denne Verden.
Meddelelfer om en madagasiift Menighed.
Optagelfe i Menigheden.
Om de førfte Daabshandlinger i vor Madagastarmisfion ffriver Engh i Brev af 28de Mai 1869:
,jamafimanana, fom meldte fig tif Daabsundervisning i Juli Maaned f. A., har i længere Tid ffullet døbes, men da hans Undervisning 2 Gange er bleven afbrudt ved fængere Ophold i Hovedftaden, er hans Daab fra Tid til anden bleven udfat. Han har 3 om iffe 4 Gange i den Tid bedet om Daab, og tjær blev han utaalmodig under Gjennemgaaeljen af den 4de Bart af Kate tismen, da Læren om Daaben fom Sgjenfødeljens og Fornyelfens Bad annammedes af ham med ftor Begjærlighed, idet han i den funde fe, hvorledes Han Fulde blive vigtig vis paa, at Forlesningen i Rrifto ogjaa funde tilegnes af ham. Da Daabsdagen blev beftemt til 2den Søndag efter Paaffe, fom ogjan Ramanfatanojo, fom har modtaget Undervisning fra Slutningen af Januar b. A., og bad om, at han maatte blive døbt fammen med fin Ven og Slegtning; og da han, uagtet fin meget forte Underdisningstid, dog iffe ftod tilbage for hin i Kriftendomskunditab, og han ligejaalidt fom hin Har givet nogen Grund til at tvivle paa Opvigtigheden af fin Omvenbdelie og fit vebelige Forjæt for Eftertiden at følge den i Guds Ord aabenbarede Sandhed, faa jeg ingen Grund til at nægte ham Opfyldeljen af hans Ønffe. Saa. ledes funde vi den en Søndag efter Vuaffe i Herrens Navn indjamle Førftegrøden af den norjfe Misfionsgjerning her paa Madagastar. Borgen var faa god at fomme herhen og preedifede baade For= og Eftermiddag. Efter Formiddagsprædifenen talte jeg. lidt over Gzedhiel 36, 25-27; berpaa eramineredes Daabsfandidaterne efter Katetismens fem Parter, hvis Text de funde udenad; de havde lært at gjengive Forklaringen med egne Ord. Gfterat de faaledes Havde gjort Rede for det Haab, fom boede i dem, blev Daabshandlingen i alle Maader udført efter Ritualet.
med Navnet Jfaia. Johannes er omtr. 32 Aar, Jjata lidt yngre. De er begge adelige og Børnebørnsbørn af Andrianonitomponitany, fom for lidt mere end 60 Aar fiden overgav Landet heromfring til den daværende Konge i Jmerina, Andrianampoinime= rina. Som hørende til den gamle Kongefamilie er de hoit anfeede Golf paa Stedet og har adffillig Formue jamt ogjaa endel Mera: fely (Lensmænd) under fig. De flejte af de adelige her beherffes af en grændjeløs Stolthed, en ffretfelig Ujedelighed og er i den Grad forfaldne til Orukkenffab, at de næften alle er paa Knæerne. Johannes's Svigerfader arvede omtrent 2000 Slaver og har nu fnart forødet dem alle; Johannes felv havde bragt det faa vidt, at han forbrugte indtil 10 Dollars om Dagen til Driffelag. Ved Betragtningen af alt dette maa man i Sandhed takke Herren, fom har revet Johannes og Jfaia ud af alle disje Djævelens Strifter, og Tanken paa, at deres gamle Kjødsjynder atter fulde fomme til at drage dem tilbage til det gamle Dynd, vil vift være vs alle not til ftabig at erindre dem for Gud i Bønnen. En Begivenhed i deres Liv, der fortjener at bemærkes, er, at de for omtrent 16 Aar fiden fom i Berørelfe med en Mand ved Navn Rainitjotjorofa, der i den fidfte Forfølgelje fammen med 3 andre blev indjyet i Matter og ftenet. Han opholdt fig hernede i to Maaneder, og ba disje Gutter formodentlig har gjort et godt Indtryk paa ham, gav han dem et Nyteftamente tilfammen; Det er endnu i deres Hus. Selv fige de rigtignof: Vi jpottede fun over det hele og fagbe: $vo vil lade fit Hoved fare for jaadanne Ting.
Borgen river:
Den 19de Juli funde jeg ved Daaben indlemme i Herrens Menighed nogle af dem, jeg her i længere Tid har undervift.
Den ene er en af Enghs tidligere Lærlinge og gift med en af Engh døbt, ved Navn Daniel, der fiden 4de April hav været i min Tjenefte fom Skolelærer ved Girabe. Efter at have gjort mangen bitter og førgelig Erfaring om Syndens dybe Skade og gruelige Magt over Mennejfehjertet, faalænge det er fremmedgjort for Herren og hans frefjende Naademidler, er hun under ftadig Horelfe af Guds Ord kommen til Ertjendelje af fin Synd og tillige af Guds faliggjørende Naade i Krifto Jefu, faa jeg med Haab om hendes oprigtige Stræben efter Guds Rige og hans Retfærdighed og med Tillid og Fortroftning til Guds Ords omdannende og fkutrende Magt frimodigen turde optage hende i Menigheden. Hvad hendes Kriftendomsfundifab angaar, da har Hun med lethed lært og tilegnet fig de 5 Parter af Katefismen og andre vigtige Sandheder af Guds Ord, har overhovedet gode Evner og er en af de forftandigfte Kvinder blandt Madagasferne. Saaledes vil vi haabe og bede, at Herren, den naadige Gud, fom Hav begyndt fin gode Gjerning i hende, vgjaa vil fuldføre den tif fin Are og hendes Sjels Frelje! Hun ev omfring Trediveaarsalderen, Hed før Rasoa og antog i Daaben Navnet Sofie.
Den anden er en Søn af vor Ven Ratfimiraho, omtrent 12 Aar. Han er en jærdeles flink og brav Gut, læfer iffe alene med Færdighed den hellige Skrift, af hvilfen han foruden de Steder, der handle om Daab og Nadvere, fan udenad en hel Del, men fan desuden ffrive og regne lidt, hvorved han er fin Fader meget nyttig under hans mange Forretninger med Regjeringen og golfet. Under Frræfdrenes Ophold ved Sirabe paa Grund af Goveriarbeidet der lærte han hurtig og færdeles tilfredstillende fine 5 Parter i Katefismen, og han var mig desuden til ikke liden Glæde ved fine Fremffridt i Tilegnelfen af den Undervisning, han daglig og med ftor Hver fogte, (igefom ogjaa ved fin gode og beffedne Opførjel. Hans forrige Navn var Faralahi; nu valgte han at hede Gabriel. Herren holde fin Haand over ham og bevare ham for Verdens forfængelige og daarlige Væjen, der vift vil blive en Friftelfe for ham, formedeljt Folkets frybenbe Smiger ogjaa for Ham pau Grund af den Stilling, Faderen indehar blandt Folket. Ratfimiraho med Huftru begjærede paa det beftemtefte at maatte blive døbt famme Dag fom Sønnen, hvilken Begjæring jeg paa ingen Maade kunde eller vilde efterfomme, da de formebelft fine Fovvetningers Mangfoldighed under Folkets ibelige og uafbrudte Overhæng ikke funde finde Tid til at befoge Undervisningen.
Af et Brev fra Egenæs hidjættes følgende. Gfterat have nævnt en Del, fom han havde døbt, fortjætter han:
Nærmere at meddele om disje Mænds aandelige Liv og Standpunkt er ingen let Sag. De har alle lært at læfe nogenlunde i Bog, tilegnet fig ialfald i Hufommelien Katefismen og faa meget af den faliggjorende Sandhed, at de fjende Veien til Livet og ved, at Livet i Guds Søns Tro kræver Forjagelje, Selvfornegtelje og en hellig Vandel. Saa meget ved jeg at fige om dem alle; men om Synden er bleven overflødig, og Naaden derved er bleven end overflødigere, om be alle virkelig ftaa i levende Troesjamfund med den treemige Gud, det kjender fun han, fom dømmer over Hjerternes ffjulte Tanker og Raad. Der var jo en Judas blandt Herrens egne Difeiple, og man fan da langt mindre vente, at dette vil undganes her iblandt dette i Regelen farafterløje, flaviffe og famvittighedsløje Folk; men faa længe man ike fan opdage noget galt af de døbte, maa man ifølge Kjærlighedens Fordring iffe tænke ondt om dem, men tro alt og haabe alt. Uagtet det befales her, at Folket ffal ,bede", og uagtet alle virfelig paafina, at de , bede", man dog de døbte, om hvem man bør tro, at De bede i Aand og Sandhed, høre adffilig Spot. Saaledes heder det f. Er.: de er galne Folk, de er berujede af Europæernes Tryllemidler. Dog glæde endog de fpottende Hedninger fig over, at en af de døbte her, nemlig Paulo, har fluttet fig til Kriftendbommen og er bleven vis, fom bet heder. Med nogle faa Ord fal jeg tillade mig at meddele dt om hans tid= ligere Liv. Hans Fader var Høvding over Tufinde her i Menabe og efterlod ved fin Ded ftor Rigdom til fine Sønner. Disje førte et Siv, fom felv Bedningerne faldte ryggesløft, og deres Rigdom ødelagdes. Paulo maatte 2 Gange bdriffe Tangena, hvor ved han fom nær til Dødens Port. Endelig blev han Slave eller Træl af en Prins i Hovedftaden. Denne fendte ham til Tamatave, hvor han opholdt fig i 7 Aar. Uagtet fit ugudelige Liv, fortjente Han dog faa mange Penge der, at han fif fjobe fig løs igjen og blev bagefter Officer. For noget over 2 Aar fiden fom han igjen til Menabe, hvor han rigtig var en Street for Folfet. Da jeg førft blev opmertiom paa ham, tænfte jeg mindit, at han ffulde blive en af de førfte her, fom [od fig drage til Gud ved Sandhedens Ord;
Guds Ord, fom han med Flid tilegnede fig, fit Magt over hans Hjerte.
Borchgrevink river:
For 3 Uger fiden havde vi en høitidelig Søndag, idet vi ved Daaben funde optage 6 af vore Difeiple i Menigheden. De 3 af disje var vorne, de 3 Born; diske fidfte har alle meget god Kriftendomskundffab, men blev dog døbte med Barnedaab, da de var for jmaa til at funne ftedes til Nadveren. Som Skik og Brug er, ffal jeg ledjage enhver af de døbte med en fort Veffrivelje. Den ældite af dem er en gammel adelig Kvinde paa omfring 70 Aar, der i Regelen gaar under Navn af Vedftemor. Hun har ikke funnet lære at læje, da hun er ude af Stand til at je Bogitaverne, og det er heller iffe blevet ftort bevendt med hendes Udenadlæsning, da hendes Hufommelfe fvigter hende til faadant Arbeide. Men hun har dog tiltrods for disje Mangler tilegnet fig den egentlige Kjerne af Kriftendomsjandhederne og fynes at have gjort Kriftendommen til en vigtigere Sivsjag, end de flefte af fine Omgiveljer. Hun blev døbt med Navnet Anna. Derefter fommer vor Tjeneftepige, der blev døbt med Navnet Elifabeth. Hun har tjent hos os fiden Begyndeljen af 1871 og har den hele Tid modtaget nogenlunde regelmæsjig Undervisning. Hun har ogjaa den hele Tid udvift en i moraljt Henjeende eremplarifk Opførjel, faa det er overmaade fjeldent at finde en Madagasferpige lig hende. Løgn, Ujædelighed eller Ulydighed har vi aldrig mærfet Hos hende, naar undtages en af de førfte Dage, hun fom i vor Tjenefte, da hun føgte at fri fig fra Tiltale for at have flaaet noget iftytfer, ved at nægte at have gjort det. Men efterat vi den gang fortalte hende, at vi vilde blive langt mere bedrøvede ved at mærke, at hun begik den Synd at lyve, end om vi fik en Ting . ituflaet, har vi aldrig mærket det mere. Hun er ogfaa nu efter Daaben meget flittig til at læje i Teftamentet og fin Katekisme og giver os et grundet Haab om, at hun ftræber at adlyde Guds Ord. Den tredie er en af Dahles Elevers (Samuels) Huftru. Hun har i længere Tid modtaget Undervisning paa Bertha Dahles Stole, hvorfra hun har godt Vidnesbyrd om Flid, Opmeerfiombed og god Opforjel. Det er faa, man paa jaa forholdsvis fort Tid fan fe faa tydelig Forfkjel paa fom paa hende. Da jeg forjte Gang faa hende i Betfileo for ikke fuldt to Var fiden,; faak hun fuldftændig ud fom en Hedning, en forunderlig fterf Kontraft mod fit ner værende, ved kriftelig Undervisning og Guds Aands Gjerning i Hjertet forædlede og dannede Udfeende. Ogfaa jeg har den Tid, hun har nydt Daabsundervisning Hos mig, altid fundet Hos hende en opmærfjom og lærvillig Tilhører. Hun blev døbt med Navnet Maria. Saa fomme vi til de fmaa. Den førfte af diske er en liden Gut ved Navn Hans (Døbenavnet efter VBijfopen, der hav løstjøbt hans Fader), fom jeg for noget over 2 Aar fiden [ps fjøbte; han har fiden den Tid været i vort Hus og vift fig meget modtagelig for Tugt og Lærdom. Han har meget gode Evner og funde vift, hvad Kriftendomskundffab angaar, jættes ved Siden af fine flefte jævnaldrende Hjemme; men paa Grund af fin unge Alder maatte han døbes med VBarnedaab. Derefter fommer to af min Huftrus Ajylbørn, den ene omfring 10 Aar, den anden omfring 8 Yar.
Minsaas river:
Jeg har udført en Daabshandling; denne forrettede jeg Sie Søndag efter Trinitatis. Denne Dag var meget betydningsfuld for mig. Da den forte Daabshandling, jeg forrettede herude, faldt jammen med Evangeliet om Peders rige Fiftedræt, funde jeg iffe andet end inderlig glæde mig over og taffe Gud for, at han ogfaa havde værdiget mig at udfafte hans Ords Garn paa Hedningedybet, og navnlig for, at jeg med dette Garn nu havde fiftet den førfte Hedningefjel for Guds Rige.
Den Hedning, jom paa den Dag blev indlemmet i Kriti Menighed, var min flinfefte Elev, fom lige fra min Anfomit til Fifofinana aldrig har forfomt Stolen, undtagen naar han var hindret af Sygdom. Han er antagelig omtrent 18 Aar gammel; hans Navn fom Hedning var Razay. Førend jeg fom til Fihafinana, havde Han gaaet i Stole nogle Uger Hos den engelffe Misfionær Brodway i Ambofitra, og Han funde jaaledes læfe og ffrive lidt, da han fom i Skole hos mig. Lige fra Begyudeljen udvifte han en mærkværdig Flid og Udholdenhed til at lære; ogjan udenfor Sfoletiden, ijær om Aftenerne, fom han ind til mig i min Hytte og vilde regne og ffrive, og omendffjøndt jeg under Byg ningsarbeidet havde det travlt med andre Ting, faa faa jeg dog gjerne, at han fom og fad og regnede eller ffrev paa fin Tavle; tht jeg lifte ham meget godt for Hans ftille og beffedne Vejen. Baa Grund af hans Flid og Hans gode Evner gjorde han ogjaa hurtige og gode Fremfkridt. I Februar Maaned — iffe rettere end jeg hufter — fom Han og bad mig om at blive døbt. Jeg havde da en lang Samtale med ham og lagde ham paa Hjerte, at Daaben gavner fun dem, fom omvende fig og tro paa Kriftus, og jeg bad ham, at Han neie maatte prove fig ligeoverfor Bud, om han vilde omvende fig til den fande Gud og af ganffe Hjerte joge Freljen i Krifto. Vaa hans Begjæring fvarede jeg ham, at naar Han endda vedblev at lære flittig en Tid, faa at hans Re ligionsfundifaber funde blive ftørre, og det da vifte fig, at har frembeles længtes efter at blive en friften, faa vilde jeg ikke nægte ham Daab. Det varede da længe, førend Han talte mere med mig om Daaben. Men i Mai og Juni Maaned gjentoa han ofte fin Begjæring dels mundtlig og dels Friftlig. End om jeg fommer til at bø, førend jeg bliver døbt, hvorledes vil det da gaa mig? fagde han en Gang. Paa Trefoldigheds-Søndag, efterat han Havde hørt Evangeliet — Jefu Samtale med Nifobemus —forflaret, ffrev han et Brev til mig, Hvori Han blandt andet figer : Jeg fænges inderlig efter at blive døbt; thi jeg jer, at hvis jeg iffe bliver født af Vand og Aand, fan jeg itfe indfomme i Guds Mige. Jeg jamtalede med ham noget nærmere fiden, og da jeg fandt, at han med Henfyn til fine Religionskundifaber, fit Forhold og fin Befjendelje ikke godt kunde nægtes Daab længer, faa lovede jeg ham, at jeg ved Guds Hjælp vilde døbe ham den Ste Søndag: efter Trinitatis. Derover blev han meget glad, og han taffede baade Gud og mig, for at han nu ffulde blive døbt.
Jeg er meget glad i min fjære Daniel, fom Gud har itjænfet: mig fom en Førftegrøde af mit Arbeide paa Fihafinana, og. inderlig ondt vilde det gjøre mig, om jeg ffulde blive ffuffet med Senjyn til mit Haab om ham.
Siden Nytaar er 35 Individer ved Daaben optagne i Menigheden, af hville de flefte er vorne, men unge Mens neffer. Det er viftnof opmuntrende for Wisfionæren at kunne indlemme i Menigheden; hans vigtigfte Arbeide ffal jo være at indbyde og famle til Guds Menighed. Men paa den anden Side er det flet iffe altid med let Hjerte, vi gaa til Udføreljen af mye Daabshandlinger. Vi føle, at Vyrden og Betymringerne forøges for hver Gang, Menigheden faar en liden Tilvært. Mange Stuffeljer, fanfte netop af dem, vi døbte med meft Haab, er ffittede til at fvæffe vor Frimodighed i Arbeidet. Dog, vi lære under faadanne Forhold mere og mere at forftaa, at ,den, fom planter, og den, fom vander," er intet, men at ,Gud er den, fom giver Vært". Han alene formaar at ffabe en fand friften endog der, hvor det for 08 jer mørft ud. Og i Tillid til Hans Ords og Aands Magt vil vi arbeide, om vi end ofte maa gjøre det under Sfuffeljer, Stampe og Taarer. Vil end mange paa Aabenbareljens Dag blive regnede til Avnerne, haabe vi dog, at ogjan en Del fal være iblandt Hveden og indjamles i Guds Lade. — Det var et jærdeles fmuft Navn han fik, den fidjte, De døbte; han jfal jandjynligvis være iblandt de evige Sangere — fagde en Gut, fom fulgte mig en Søndag til en Biforjamling, hvor jeg døbte flere Perfoner. Den, til hvis Navn Gutten figtede, Møbtes Stefanus. Navnets Betydning er viftnof jmut; men Gutten, der var Hedning og ingen de havde om, at det betyder Krone, jyntes i fin naive Foreftilling at fætte en Forbindelje mellem Navnet og Mandens evige Stjæbne. Jeg havde ingen Grund til at betvivle, at Gutten virkelig mente og vilde udtale, at den døbte kulde opnaa en evig Ealighed. Han havde vel en eller anden Gang faaet ind en ivag Foreftilling om de friftnes Haab om et evigt, faligt Liv. Nu, hans Ord var i og for fig ikke faa mærkelige; men det gjorde et eget Sndtryf paa mig at høre dem fra et jaadant Hold og at høre dem juft da. Jeg var paa Hjemveien fra hin Biforjamling, havde om Formiddagen redet 3 a 4 Timers Vei i varmt Beir og havt en temmelig lang Forretning; jeg følte mig paa Tilbageveten baade træt og nedftemt i Sind. Tanken paa de nydøbte beftjæftigede mig ogfaa, medens jeg red henad Veien; men det var mere Frygt end Haab, der opfyldte mig.
tring til at fe fremad og opad til det herlige Maal, fom den troende gaar imøbde. Sfulde det end altid være jaa med den friftne, at Han, omend endnu fun med Troens Øie, faa Himlene aabnede, iom Stefanus gjorde, da han juft kulde modtage den uforfrænfelige Krone, — jaa er det ofte, at Troens Øie altfor meget fordunfles og iffe formaar at fe fart gjennem de mørke Styer, der fremftaa af vor egen Strøbelighed, af Trængfler og Sfuffeljer. Maatte da mange af vore døbte naa frem til Maalet, hvad enten de fan bære et ,fmult Navn" eller ikke, faa ffal de visjelig ogjaa blive med iblandt de evige Sangere" for Herlig hedens Throne og fynge den nye Sang".
Sergelige Oplevelfer blandt de kriftne.
Af mange Beretninger fremgaar det, at megen Strobelighed vifer fig inden vore madagasfiffe Menigheder, og at mange af deres Lemmer overvindes af Synden og falder. Jeg ffal meddele en Del Uddrag af Breve, hvori jorgelige Opleveljer blandt de friftne omtales. Gngh ffriver:
Fire a fem af de i forrige Aar døbte har udelukket fig felv af Menigheden, nogle ved aldrig at indfinde fig og andre ved aabenbare Lafter. En af dem har 2 Gange ffullet gjøre Befjendelfe; men denne har været faa Halv, at jeg iffe har funnet optage ham i Menigheden igjen. En anden ftod offentlig Strifte, medens Bordgrevint var her, han var falden i Hor. Det er den famme, hvis Kone løb fra ham den Dag, han blev døbt. Ravoanjo fulgte fin Mand op til Antananarivo for at befoge fin Moder. Da Moderen traf fin Datter og Svigerføn, erflærede Hun gteffabet for ugyldigt, idet — fom hun paaftod — Rangita havde bortgtitet hendes Datter uden hendes Samtykke. Hun fjulte da Ravoanjo for hendes Mand en Tid; men en Dag lytfedes det mig (under mit Ophold deroppe) at træffe dem begge, og jeg fif da bevæget Moderen til at give Datteren tilbage til Manden, men efter nogle Dage blev Ravvanjo vek, og Ramafimanana maatte gaa ned til Betfileo igjen uden fin Huftru. Jeg jogte Raad hos en 13 Graders Officer, der altid har vift og megen Forefommenhed. Men han raadede mig til iffe at gjøre noget ved Sagen, da Moderen, mente han, vilde finde paa allehaande Bejfyldninger mod Svigerfønnen, og fit hun Datteren paa fin Side, vilde felv Regjeringen intet funne gjøre, da Moderen vilde have en mægtig Støtte i den Paaftand, at Rangita, Ravoanjos Pleiemoder, havde bortgiftet Datteren uden hendes Samtykke. Saa daarlig betrygget er AÆgteifabet endnu, og der er neppe noget inden Samfundet, fom i den Grad vil forvolde idelige Ulemper, jom Det ægteffabelige Forhold. Landets Lov er for Huftruens BVedfommende bindende nok, medens Wanden fan forjfyde hende, hvad Tid han vil. — Imidlertid gjør Huftruen ligefaavel fom Manden, hvad hun vil i den Sag, og Loven fover; jeg har iffe fort et enefte Tilfælde, hvor Hufteuen har flaget fig paa den vrange Side og iffe har faget fin Vilje igiennem. Daniel og Sofie har gaaet fra hinanden, medens jeg var i Hovedftaden, og baade jeg og mine Medhjælpere Har arbeidet paa at ftifte Forlig, men uagtet de nu har ganet ind paa at flytte fammen igjen, er dog iffe dette endnu feet. Paa hvis Side den egentlige Skyld er, er vanffeligt at fige. Hun er af Naturen trættekjær og han er ogfaa hidfig, og faaledes er det ikke vanffeligt at finde Anledning til Trætte; har de iffe noget nyt, faa tage de op gamle $iftorier.
Da vi i de førte Dage af November fom ned fra Hovedftaden, var man her beffjeftiget med at vælge Soldater til at gaa til Vejtkyften for, fom det hed, at undertrykke en Opftand blandt Satalaverne. Af Menigheden her blev 2 tagne, nemlig vor gamle Husvært, Davids Fader, der i Daaben fit Navnet Rabehotenenina | og Gzefia. Den førfte har i det fidfte Aar vift faare liden kriftelig Sands, og desværre vifte det fig, da han ffulde drage affted, at | hans Hjerte hang med ftørre Tillid ved hans Amuletter, end ved | den levende Gud; disje havde efter hans Mening ffaffet ham re | og Beier i tidligere Krige og maatte derfor tages med ogfaa nu. | Disfe beftod i nogle — Glasperler, hængte paa en Traad og bundne om Armen. En af dem heder tsileon-doza, »befeires iffe | af Ulyffe", og en anden vakamiarina, , Berle, fom opreifer". Digfe Perler havde Gamlingen hængt om fin Arm under Skjorte linningen, da han ffulde reife. Da Menigheden Her var famlet for at fige ham Farvel, blev Perlerne opdagede af nogle af de fidjte, der rakte ham Haanden. Disfe tog ham da i Enrum og udtalte fin Bedrovelfe over, Hvad de havde opdaget, og formanede ham til at fafte fin Lid paa Herren, der ene kunde hjælpe ham i Livet fom i Døden, og fajte bort dette ,Legetøi". Da Sagen blev mig fortalt, vor han faa langt paa Vei, at jeg ikke Hunde indhente Ham, derimod ffrev jeg til ham og fortalte ham, hvor baarligt han Havde handlet ved at tage Perler med til at beffytte ham i Krigen, iftedetfor ben levende Gud, om hvis Magt og Naade han havde hørt jaa meget i de Aar, han havde hørt Guds Ord, og hvem han havde fvoret Troffab i Livet og i Døden, jamt formanede ham til at vende om til Gud, hvis forbarmende Hjerte mod arme Syndere, der bekjendte fin Nød, maatte være ham befjendt. Hans Sønner læfte Brevet for ham og føiede fine Formaninger til, og Gamlingen lovede at efterfomme Formaningerne, men til deres Vedrøvelje faftede han iffe Armbaandet, medens de fulgte ham.
Ggenæs beretter:
Rainimanga, min Husvært, blev i Vegyndelfen af forrige Aar beffyldt for at være detagtig i Tyveri eller Røveri af nogle Styfter Kvæg i Safalaverlandet. Som Følge heraf maatte jeg nægte ham Nadveren, uagtet han fragif fin Delagtighed i Tyveriet Senere gif han dog til Vekjendelje, og 27de Oftober ftod han offentlig Skrifte og blev igjen optagen i Menigheden; men den jamme Dag var jeg desværre nødt til at befjendtgjøre for den hele Forjamling, at David ikke for nærværende hørte til Menigheden, da han var bleven greben i Hvreri og fremdeles fortfatte fit fyndige, foravgelige Liv, uagtet han i mit og de friftnes Paaher havde lovet Bedring. Han fynes fenere at have vift Tegn til Anger og bedet om Gjenoptagelje; men jeg har itfe vovet at ftole paa Oprigtigheden deraf, og faaledes er han fremdeles erfommuniceret. midlertid bor man iffe af diske fe førgelige Kjendsgjerninger danne fig et Begreb om Menigheden i fin Helhed. Det ev iffe mindft baade gavnligt og trøftende netop for os, fom ftaa fjer og fe Bevijer paa, hvorledes Satan jøger at fordærve de unge og jpæde Planter, altid at have et kart Blik paa de apoftoliffe Menigheder, der heller ikke vare uden Plet og Rynfe. , Der høres end ydermere om Horeri iblandt Eder, og faadant Hvreri, fom end itfe nævnes iblandt Hedningerne," klager Paulus, og paa et andet Sted figer den famme Apnftel: ,Mine Børn lille, hvilke jeg atter føder med Smerte, indtil Kriftus faar fin Dannelje i Eder." Jtte at vi med Blitfet herpaa fulde ville fe igjennem Fingre med Synden og Satan og blive ligegyldige, det være langtfra; thi Hvorledes ffulde da Krifti Kirke blive en feirende Magt over Hedenffabets Mørke! men det lærer og fun ikke at ftille over drevne Førdringer og itfe at forfage og fade Modet falde, naar Utrudtet fommer tiljyne iblandt Hveden, og naar vort lange og tunge Arbeide fynes at være fpildt paa nogle af dem, fom Gud fatte os til at vogte. Forøvrigt har David altid været mig en tvivljom Perjon. Ved Undervisningen har han ofte været borte og under Gudstjeneften tildels uopmærffom, faa at han desværre iffe i mindfte Maade har forøget fin Kriftendomskundjfab, fide han blev døbt. Den endelige Aabenbarelje af hans virkelige Tilftand var mig derfor iffe uventer. Rainimanga har ogfaa ofte været borte fra Undervisningen. Jeg optog ham i Menigheden igjen, men rigtignof med megen Frygt. Fit fun Herren i Sandhed ombanne deres Hjerter til nye Sfabninger i Krifto, da vilde der ogjaa blive Trang efter Guds Ord og deres Liv blive et nyt Liv i Guds Søns Tro, fom elffede og og hengav fig jelv for os og efterlod os et Erempel, at vi Hal efterfølge Hans Fodjpor. Af de flefte døbte har jeg dog den Glæde, at de med Flid føge og til egne fig Livets Ord, og deraf tør jeg da ogjaa nære det Haab, at der er Liv tilftede i deres Hjerter, om end meget foagt og ftvobeligt.
I et andet Brev ffriver han:
Gn af Menigheden er atter udelukket og det for endnu grovere Forbrydelje end fidft. Der var ikke hengaaet over 4 Maaneder efter Hans Optagelfe i Menigheden, førend hans Opførfel igjen blev meget tvivlfom, og flette Mygter begyndte af gaa om ham iblandt Hedningerne. Jeg tog ham flere Gange for mig i Enrum uden at faa noget Mede paa, enten han var fyldig i, hvad Hed= ningerne beffyldte Ham for, eller iffe. Jeg funde da iffe uden videre udefuffe ham af Menigheden, da jeg intet andet havde at gaa efter end Hedningernes løje Rygter. Jeg kunde intet andet gjøre end anraabe Gud om, at han enten maatte drage ham til jand Bod og Omvendelje eler føre hans Gjerninger jaaledes for Lyjet, at det iffe længer var tvivlfomt for mig, Hvad jeg fulde gjøre med ham, faa at iffe Guds Navn for hans Styld fulde bejpottes iblandt Hedningerne, og da alle Formaninger var forgjæves, (od Gud hans Ondjfab og Hykleri fnart komme for Dagen. Omtrent 14 Dage før Jul fik han og en Slegtning af fig lokket med fig en ung Slave, en af mine Stolegutter. Slavens Herre favnede ham ftrar, men havde iffe den mindfte Anelfe om, at han havde reift affted med ham. Han foregav nemlig, at han vilde gan til Jmerina for at beføge fine Slegtninge. Efterat Slaven havde fulgt ham et Styffe Vei, anede han Uraad og vilde flygte; men han og hans Medhjælpere bandt ham og flæbte ham bunden affted for at jælge ham, men fik ingen Kjøber til Gutten, førend bon fom ben til Fijafana, hvor en ligefindet Købte Gutten. Denne flebte atter Gutten affted til nyt Salg. Imidlertid fif han An" ledning til at flygte og var heldig nok til at træffe paa Stuelands Station, Hvor Han tog ind, og der vovede hverfen Sælger eller Kjøber fig ind for at gribe ham. Saaledes (od Herren alt fomme Hart for Lyjer; men for Slavens Herre at faa gribe den ffyldige og bringe ham for Landets Øvrighed er ingen fet Sag. Det fynes at ftadfefte fig, Hvad jeg tildels i den fidfte Tid har frygtet for, at han tilligemed en Del Hedninger heromfring formelig hav dannet en Tyvebande, og Hos disje fine Kammerater finder han altid Skjul. Forøvrigt er? det næften umuligt for Folf at røre ved jaadanne Tyvebander. Tyvene ved altid at bringe noget Kjød og Penge til de ftore paa Stedet. Derved fan den retfærdige Anklager virkelig faa i Fare for at fomme i Baand og Leenfer, medens den anklagede, der er den virkelige Forbryder, gaar hjem fom Seierherre. Under faadan ffrøbelig Retspleie fan man iffe undre fig over, om mange har Lyft til at indjøre igjen det gamle Barbari, at dræbe Tyvene paa friff Gjerning.
Hvad angaar de faa friftnes Opforfel Her i det forløbne Aar, da er viftnof de fvage Sider kommet altformeget frem hos en Del af dem, og det er jo faaledes iblandt dette Folk, at en Menighed iffe behøver at beftaa af mange Medlemmer, førend den affer en Sorger og Stuffelfer nok. Her vil jeg dog med nogle Ord fun omtale en, fom i den fenere Tid har udelukket fig felv fra Nadveren paa Grund af fit flette Forhold. Han var døbt af en indfødt Lærer og uden Undervisning, da jeg fom hertil; men han var dog den, fom da ffulde være Forjamlings-Leder. Han modtog derefter Undervisning hos mig og blev Nadvergjæft og fenere ogjaa antagen til min Hjælper til at undervije Folk i Læsning og til at tale for dem i en Biforjamling. Dette gik en Tid; men jaa gjorde han Feiltrin og maatte udelutfes. Efter at han havde vift Forbedring og var prøvet en god Tid, blev han atter optagen. Det varede vel et Aarstid, jaa laa han igjen under for fin Quit til at bedrage. Efter en længere Tids Ubeluttelfe blev han atter optaget i Menigheden og gjenindfat i fin forrige Stil ling; og bet gif nu bra med ham en hel Tid, indtil han i Slut ningen af Februar dette Aar atter vifte fig fra den gamle Side og nu endog vifte en mere overlagt Ondffab end tidligere. Han havde ved Løgn og Bedragerier jøgt at tilvende fig Penge, og havde ogjaa ført mig bag Lyjet flere Gange. Men iffe nof her med; da hans Færd denne Gang blev aabenbar, gif han iftedenfor at ydmyge fig hen til Stormanden og fatte ondt Blod i ham, eller rettere underkjøbte ham til at plage mig. Og denne var des værre, uagtet han i den fenere Tid havde været meget mebdgjør= ligere end før, fun altfor villig til at være til Tjenejte, hvor der var nogle Sfilling at vinde. Tanken var naturligvis ved Hjælp af Gtormanden paa en Maade at tvinge mig til atter at tage ham tilbage og indjætte ham i hans Stilling fom Lærer. Men jeg maatte nu fætte baade ham og Stormanden Stangen. Han har nu vift fig faa liftig og driftig i det onde, at han for beftan dig maa udeluffes fra Lærerftillingen.
Bordjgrevint friver:
SF det hele taget give de flefte af vore herværende Menighedsfemmer Saab om, at de gjerne vil forlade fit forrige Morte, idet mindfte det tytfefte og mørfejte deraf, for af faa fat paa noget bedre, fom vi vel maa faa Lov til at fortolfe fom en Længfel efter at blive oplyfte af Lyfet fra det høie. Vi maa forfoge at haabe — rigtignof ofte med Haab mod Haab — at Herren har begyndt den Gjerning hos dem, fom han felv vil fuldende til fin ftore Dag. Men tungt er det at fe faa liden virkelig levende Sriftendom blandt vore omvendte. De iffe at undres over er det, at Misfionærens Sind ofte fløves og lammes under den fom ofteft jaa jaare lidet opmuntrende Sfære, hvori han færdes. Han bliver vant til at anfe fine funfne Omgiveljer fom hørende Herren til, og bliver derefter faa let lidt efter dt friftet til at tro, at Maalet er naget for dem, han bliver vant til at anje fom hørende Herren til og derefter til at anfe det for not felv at ftaa paa nogen: lunde jamme Standpunkt, iftedetfor faa meget mere brændende at bonfalde al Naadens Gud om ny Lydighed, ny Aandens Anbdagt, ny brendende Jver i at tjene Herren. D, at Herren dog jnart maatte lade en ny Pintjevind blæfe over 03, blæje over de arme, fra Hedningerne fanfede Menigheder, blæfe over og arme Misfionerer, at vi maa leve og iffe dø Aandens Død, at det ikke maa gaa og faa galt, fom felv en Paulus frygtede, at vi, fom prædite for andre, felv ffal blive forffudte. Mere end en Gang har jeg maattet fornemme:
til man 08 jer fra Kampens Plads at gan.
Men derfor vil jeg og bede:
D du Guds Lam, fom ftedje tro er blevet, fom Kjærlighed til Dod og Grav har drevet, giv mig den Kraft, at jeg til Gravens Muld maa være dig af Hjertet tro og huld!
Glædelige Erfaringer blandt de kriftie.
DOmenditjondt Tilftanden inden Menighederne lader meget tilbage at nite, er der dog ogjaa mange Meddeleljer om glædelige Opleveljer, hvoraf følgende er Ubbrag.
Jørgenjen: Vidnesbyrd, 16 BWilhelmjen river:
Noa har mu været her omtrent 4*/> Aar i Tjenefte, og jeg har nu en længere Tid benyttet ham fom Lærer i Læsning, og fan er vel den troefte, jeg nogen Gang har havt Her paa Svavina dertil. Hans Evner er ikke ftore; men han er tro, faa man neppe vil finde en blandt Tufinde af dette Folk faa tro, fom Han. Han bruges derfor ogjaa til at gjøre Subtjeb paa Torvene og Der verte vore Penge, og det er ikke faa grei en Sag, da der er faa fuldt af faljfe Penge. Moa har faaledes, ftatfels Gut, baade i 1873 og 1874 maattet (obe frem og tilbage til Torvene hele den tørre Aarstid for at Hobe Træmaterialier til Husbygningerne her, op til Sirabe om Fredag for at være der paa Torvet Lørdag og jaa ned til Betafotorvet igjen om Mandag og faa endelig med mangfoldigt Bejvær med de Stjælme, fom ffulde bære disje Matevialier fra Torvene hertil, fomme hertil Tirsdag eller Onsdag. Thorsdag maatte han fom ofteft Helt til Torvet Alatamify — 1 norjf Mil, 2 frem og tilbage — for at fjøbe Mad til 08 — og jaa after om Fredag igjen de henved 4 norffe Mil op til Sirabetorvet for at fjøbe Træmaterialier. I alt dette og i af denne Tid er jeg iffe fommen efter, at han har tilvendt fig det ringefte, hvortil han funde have den bedjte Anledning. Og hvad har han havt i Løn for fin Tjenefte? Jo, lidt over en Krone maanedlig, idet ?/s af det, han har havt i Lon, gaar til hans Herre; jeg har dog nu en fang Tid givet fam noget mere, dog i al Stilhed; thi hvis hans Herre fit høre, at Gutten fit mere i Løn, vilde vift ogjaa det gaa til ham. Men hvor gjør Noa af fine Penge? Han giver dem til fin fattige Moder og fine jmaa Spdftende. Da under alt dette har han iffe glemt fin Bog; jeg har været rørt til modige Taarer ved at tenke over dette og rive det ned. Eaalænge der endnu findes en og anden faadan blandt et Folk, maa der dog være noget Haab om og for det, om der end flet iffe er Grund og Anledning til at gjøre fig nogen jangvinite | Forhaabninger om det, foerfen i den ene eller anden Retning. | Noa har jo ogjaa fine Feil; men hvor er den, fom er feilfri.
$Pederjen beretter:
Afferede tidlig Juledags Morgen funde jeg fra vort Hus, der ligger høit, iagttage en hel Del hvidklædte Kirfefolk, der nærmede | fig fra forffjellige Kanter i ftørre og mindre Grupper for at boitideligholde Julen her i Menigheden fom fæbvanlig, og alt tydede hen paa, at jeg vilde faa en talvig Tilhørerfkare, og idet jeg paa famme Tid tentte over det herlige Guds Ord, jeg havde at frembere, funde jeg iffe andet end fuffe til Gud om hans Aands Veiledning til at uddele Ordet rettelig, og at bette ringe Euf blev hørt, fan jeg i Henhold til Guds Ord ikke betvivle (Rut. 11, 15). Foruden at jeg i al Sfrøbelighed og Enfoldighed fremholdt Juleevangeliet, talte ogjaa en af mine Difeiple, fom en Tid har været paa Dahles Skole, meget opbyggelig og dertil indtrængende over Herrens Ord i Matth. 16, 26: »Svad gavner det et Mennejfe, om han vinder den ganjte Verden, men tager Skade paa fin Sjel". Da det hele var fluttet, og vi alle var fomne udenfor, blev jeg hentet til en adelig Kone, fom var bleven Dajtig ing. Jeg løb da sieblitfelig affted for at fe til hende og fandt hende i en meget betænfelig Stilling. Jeg løb ftrar efter Medicin, og da jeg efter nogle Minutter fom tilbage, havde hun havt et Anfald, fom jeg antog for Bejvimelje, og fom jeg haabede, hun inavt jfulde fomme fig af, men nei, hendes Dage var talte. Hun var en friften, tilhørende en af Independenternes Menigheder. Det gav mig ikke lidet Haab om et faligt Endeligt, da det ab fifre Kilder blev mig fortalt, at hun Juledags Morgen var angrebet af et heftigt Sygdomsanfald, og af hun under dette bad om Kræfter til at fomme i Kirken og høre Guds Ord og holde Jul der, og af denne Bøn paa en paatagelig Maade blev hørt; thi før Prædifenen begyndte, fom hun uden nogen Hjælp i Kirken og var der, til det hele var flut; men itfe for havde hun fat fin Fod udenfor Kivtedøren, førend alle hendes Kræfter var hende berøvede, og hun maatte bæres hjem, og jaa git det fom ovenfor fortalt. Hun havde ingen Sygdom havt før, fun hvad der rammede Juledagen gjorde en haftig Ende paa hendes Løbebane. Hun ffal have været en friften i mange Aar og have ført en friftelig, ydmyg og beffeden Vandel, og dette giver jaa meget mere Grund til Haab, fom hun itfe alene var af høi Adel, men ogjaa meget rig; naar hun be føgte fine Slegtninge her, var hun altid en flittig Kirkegjænger og gjorde i det hele taget et godt Indtryk.
16% ning, men fom aldrig favnes i Kirken om Søndagene uden gyl= dige Grunde, om at Hun maatte faa en friftelig Begravelje, og efter at jeg havde indhentet Vidnesbyrd om hendes Forhold i det daglige Liv, og diske enftemmig vidnede om det bedjte," foruden Hvad jeg felv havde iagttaget, befluttede jeg mig til at efterkomme hans Dnffe, faa langt det lod fig gjøre. Der blev da ført junget i Qigftuen, holdt en fort Tale til de der forfamfede, jamt fluttet med Bøn, hvorefter hun blev bragt til fit fidfte Hvilefted. Derefter blev Gravtalen holdt for en temmelig ftor Tilhørerffare over 2 Kor. 5, 10: ,Ds bør alle at aabenbares for Krifti Domftol, paa det at enhver fan faa efter det, fom er feet ved Legemet, efter det, fom han har gjort, enten godt eller ondt", og de tilftedeværende fyntes at lytte til med jpendt Opmærkjomhed. Gud give, at det Ord, fom mere end almindelig rigt blev udjaaet i denne Julehøitid — der var ogfaa Prædiken i Kirken 2den Juledag —iffe maatte vende tomt tilbage, men udrette Guds gode og vel: behagelige Gjerning!
Har jeg i dette Halvaar gjort mange nedflaaende Erfaringer, faa Bar jeg ogfaa, Gud ffe Lov, erfaret, at Guds Ord er bleven en Magt i Hjertet hos nogle. I mange af de kriftne Familier bar der været faamegen Sygdom, at den ene neppe har formaaet at pleie den anden. Og det har været oplivende at fe, med hvilken Taalmodighed man har baaret Trængjlerne. Lad mig faa Lov at anføre et Gyempel. En af Medhjælperne i et af Annexerne miftede forrige Aar alt fit væg i Ørkenen, og Hedningerne jpottede og fagde: Er det faaledes, Gud lønner denne Mand for alle de Formaninger, han giver og? De friftnes Gud fan maafte ikke beffytte fine Tilbedere o. f. v. Al hans refterende Eiendom beftod da i en Slavinde og noget Rismarf. Denne Slavinde døde i denne Sygdomstid. Stray efter gjennemgrov man hans Hus og ftjal alt, hvad der havde nogen Værdi, jaa at Familien om Morgenen iffe eiede mere, end hvad de havde fovet under. Foruden dette har Mand, Kone og Born været fyge af Feber flere Maaneder, dels jamtidig og dels ffiftevis. Under alt har de vift en Hengivenhed i Guds Vilje, fom ligner Jobs, naar han figer: »Sfulde vi alene modtage de gode Dage af Herren og iffe ogfaa de onde?" Det Har været opmuntrende at høre Manden fige: Naar Herren finder, at vi maa behandles faa, for at hans Vilje fan blive fuldfommet i 08, faa vil han felv give Kraft til at bære, hvad han paalegger, indtil han fan tage bet bort fra og. Jeg haaber, at denne Sygdom for flere af de friftne er bleven en Lutringens Jb, fom de længe vil have godt af, om Herren faar bevare det begyndte gode hos dem.
Wilhelmfen ffriver:
Den af Menigheden, fom er død i denne Tid, er den før faa ofte omffrevne Ratfimanampona, Nafaravavys Mand. Ratfimanampona, en Mand paa vel omtrent 50 Aar, tilhørende en af de høiefte Adelsflegter her og Hoved for fin Slegt, døde den 21de Januar d. A. og blev begraven den 24de j. M. Hans jvage Sider traadte ofte ftærkt frem, og nogle Dage før fin Død drog han med Hele fin Familie om Natten ud af fin By, fom Madagasfernes Skit er, for at undgaa Frolbmend, fom efter deres Mening bringe dem Sygdom og Død paa Halfen Men det maa indrømmes, at han maaffe iffe har havt faa megen Indflydelfe ved dette Foretagende. Det fan have været hans hedenite Slegtninge, fom har været de raadende i Eagen. Hans Kone har imidlertid angivet fom Grund for deres Flugt, af de vilde gaa til Borgen paa Masfinandreina; men da der nu var 14 Dage mellem deres Flugt fra Hadilanana til hans Død, og da det er vitterligt, at det Sted, hvor han døde, flet ikke ligger i Ketning af Mafinanbreina fra Hadilanana af, maa Rafaravavys Angivelje i faa Henjeende være mindre paalidelig. Jeg fit desværre iffe bejøge Ratfimanampona i hans Sygdom: da jeg fom til Hadilanana for at bejøge Ham, var han flygtet for nogle Dage fiden, og jeg fit ingen Bished om hans Opboldsfted, der forreften nof ogjaa var faa langt borte, at jeg iffe funde fomme der, før han var død. Men hvad hans Død angaar, faa faar man efter den Beretning, hang Kone giver derom, iffe blot det Indtryk, at hans Død var en jalig Død, men at den maa have været en triumferende Død, da de Ord, han talte i fine fidjte Dieblifte: Jejus, Verdens Herre, er Dødens Herre! OD, lad mig fe det Herlige Lys! D, fad mig je! lad mig fe! vo. f. v., jo er rent triumferende. Maaffe er Ma- | faravavys Beretning herom noget farvet; men Da jeg har Grund til at tro, at Matfimanampona, uagtet alle hans foage Sider, fevede fom en Friften, man jeg ogfaa have Ret til at haabe, at ban Døde fom en kriften.
Og i et andet Brev:
Den 2ide Mai 1879 døde Sakarias, ca. 23 Aar gammel, Døbt 2den April 1878; han var bleven fyg, medens jeg var paa Konferentfen, og Han døde ftrar efter, at jeg var fommen hjem. Og efter hvad hans Huftru, fom da ogfaa for en Tid fiden var bleven bøbt, meddeler, maa man fige, han næften havde en triumferende Død. I min Dagbog findes nedrevet følgende: Veg bejøgte jamme Dag Safariad paa Ambohimarina og blev af ham endmere glæbet over hans Tro og fafte Griben af Guds Naade og Barmbhjertighed; han glædede fig til Døden. Det blev den fidfte Gang, jeg fik fe ham i dette Liv; men jeg Har det viske Saab at faa fe ham frelft i det evige Liv; han døde ale rede Dagen efter. Da han forftod, at Døden nærmede fig, havde han bedet faa inderlig, at man maatte bringe ham til mig, men forgjæves; der var ingen, fom funde og vilde det, ja ikke engang en, man funde faa til at bringe mig Bud fra ham, uagtet han boede i en By paa ca. 20 Huje og ikke over 20 Minuter herfra. Han begyndte at reife fig for at krybe til mig, men det var ham naturligvis umuligt; Døden hindrede ham fra at fomme af Sengen; men den maatte da Hjælpe ham ind i det evige Liv. Han raabte: DO, nu er maafte den af Gud heftemte Tid fommen! O, idag ffal jeg maafte fomme i Paradis! D, Gud, annam min Aand! o. f. v. Tillige havde han jagt: I, at mine Slegtninge vilde lade mig blive begraven ved Siden af Kirken! Men dette blev ikke tilladt. Man vilde itfe have hørt noget om dette Ønffe, og at de gode Golf iffe funde høre det af Hans egen Mund, det er vift nok; thi imod Sfif og Brug hertillands holdt hans Slegtninge fig ganfte borte fra hans Dødsleie, fom fra en, der er uren, faa fun hans unge Dujteu og hans gamle Svigermoder, hvilke udgjorde Hufets Beboere, var Hos ham ved hans Død. Dog var dette vift en Fordel for ham fremfor at have de mange Hedninger om fig, fom fun vilde have forpeftet Luften baade legemlig og aanbdelig. Da nu Begravelfen fom, vifte det fig, at de jamme Slegtninge, fom havde nægtet at lade Ham blive begravet ved Siden af Kirken, ogjaa vilde begrave ham fom en uren; de vilde begrave ham fom en jpedalff, efterfom be friftne udtryfte fig.
lægge Liget ind deri; men disfe vilde fafte Jorden paa det bare Lig uden Kifte og uden Stenloft over Liget nede i Graven, fom om det havde været en død Hund. Vi protefterede herimod og drev pet til, at Liget blev begravet paa almindelig Maade, og bette faldt os jo iffe faa rigtig (vært, da vi var omtrent 40 mod 10, og vi var af alle Samfundsklasjer her indtil høiefte Adelsklasje, medens hine alle var Hovaer. Denne Safarias's Død var imidlertid meget opmuntrende for mig. Jeg maatte finde al den Note, jeg bar havt og fan fomme til at faa i min ringe Misfionsgjerning, faa rigeligen belønnet, at jeg evig maa glæde mig der over og taffe Gud derfor, jelv om den ikke fulde faa bære Frugter til flere Gjeles Frelje, da jo en Sjel er af ftørre Værd end den ganjfe Verden. Og dette hans jalige Endeligt er et faa klart Vidnesbyrd om, at Jejus er Synderes Ven, at Gud frelfer Synbere.
Som paa et andet Sted i denne Bog nævnt har Arbeidet i Madagasfars Indland i de fidfte Aar gjort overmaade glædelige Fremffridt. Den nærmefte Foranledning hertil er den i 1882 fores tagne Skoleudifrivning. Ved denne af Landets Regjering foretagne Foranitaltning, bragtes Elevantallet i vore Skoler op til ikke mindre end 30,000, hvilket jo er rent ftorartet. Man tenke fun paa, at de ftore tyffe Misfionsfelffaber, Leipziger» og $ajelerfelffabet, fun Har ca. 7000 Elever i fine Skoler. Det har iffe været nogen let Sag at holde digfe ftore Skoler i Gang, men ved den af Misfionsmenigheden udvifte Offervillighed og i mange Henfeender ftøttede af gunftige Forhold paa Misfionsmarfen har vi dog magtet det.
Nogen nærmere Redegjørelfe for disje Skolers Virkfomhed fan iffe her gives; fun ffal det mærkes, at de allerede har godt: gjort fin overmaabe ftore Betydning for det egentlige Misfionsarbeide. Naar der i Løbet af 1885 indlemmedes omtr. 2500 i vore madagasfiffe Menigheder, og ikke mindre end 1100 i førfte Halvaar af 1886 døbtes alene paa Vetafo, faa Har dette fortrinsvis fin Grund i den Anledning til at misfionere blandt de unge, fom Gfolerne har aabnet 03.
Ved udjtraft Benyttelje af Lærerne og ogjaa andre af Me uighederne til Prædifegjerningen Har det været muligt for og at faa beførge de ca. 200 Biforfamlinger, vi nu har, md Prædiken hver Søndag. De firfefogendes Antal er ca. 40,000. Saavel ved Prædifenen for disje ftore Sfarer fom fornemmelig ved Skolearbeidet er vi komne faaledes ind paa Masferne af det madagasfiffe Folk i Indlandsprovindjerne, at der er de bedfte Udfigter til en rig Haft. Menighedslemmernes Antal er mu ca. 12,000, og deres Tal vil ganjfe vift hurtig forøges.
Foruden de nævnte Undervisningsanftalter har vi ogfaa i Virkjomhed 2 Ayler, en Uddannelfesanftalt for unge Kvinder, Hojpitalsvirkjomhed og Undervisning af vordende Læger og Jorde= mødre. Jeg fan fun nævne alle disje forffjellige fpecielle Birk: jombedsgrene; Rummet hav ikke tilladt mig at behandle dem. De yde alle hver paa fin Maade det ftore Arbeide fin Tjenefte og danne vigtige Led i den hele Organisme.
I. fra Madagaskars Veftkvft.
Meddelelfer om forftjellige Hindringer for Misfionsarbeidet.
Veftkyften af Madagaskar Har vift fig at være en overmande haard Mart, og i flere Henfeender har vore Misfionærer der lidt mere end paa noget af vore andre Arbeidsfeldter. Uroligheder og Eygdom har voldt dem megen Kummer og Nød, og det er ingen ringe Sum af Lideljer, der allerede er ofret for Safalavernes Frelfe.
De fovfofe Tilkande blandt de indfødte.
Om en Del voldbjomme Optrin, der var foranledigede ved nogle Tyvehiftorier, fortæller Walen:
Imidlertid var Tyvene meget forbitrede paa og og dem, der havde aabenbaret deres Tyveri. De vilde gjælde for ftore og an fede Mænd, og den ene Skam efter den anden fom paa dem. Dette var mere, end den fafalaviffe Hevngjerrighed og Stolthed funde taale, og derfor pønjede de ogfan idelig paa Hevn, hvilket vore Venner gav og Underretning om paa Forhaand: men at Hevnen fulde blive faa haandgribelig, fom den virkelig blev, havde vi neppe tænkt vs. Den 15de Januar ud paa Eftermiddagen blev vi pludfelig forftyrrede ved en ualmindelig hvirøjtet Tale ude i Gaardsrummet. Vi fprang ud for at forvisje og om, hvad det gjaldt. En af Tyvene ftaar og egger fig ind paa vor Tjener Ealuis, jom han om fort Tid lover Døden, fordi han havde fagt, at han og hans Venner havde ftjaalet fra os. Det havde lidet at fige for ham at flaa en Slave ihjel. Viftnof var han Mampanas Slave, men hvad gjorde det til Sagen; han ffulde blot give Mampana en Slave iftedetfor Saluis, faa var den Sag tappet og flav. Saluis (en Mojambik, fom de flefte Slaver), der er en meget Didfig og jelvgod Fyr, lod fig ikke forfærde, men vp: fordrer fin Modftander til at møde frem ftrar til en Duel; han funde blot ffynde fig hjem efter Gevær og Spyd, han ffulde være parat til at modtage ham. Vort beftemte og alvorlige Forbud mod ethvert Slagsmaal inden vort Gaardsrum var Ord talte for døve Øren. Gren ffulde gjenoprettes paa begge Sider, de var begge frænfede og vrede, og Følgen deraf fulde være et Slagsmaal En Kamp paa Liv og Død var det netop, Tyvefnægten var fommen for at faa iftand, og fom en Vind for han affted efter fine Vaaben; ledjaget af en hel Trop allizrede vender han øteblikkelig tilbage, jendende foran fig med en lynende Fart et Spyd, der dog heldigvis iffe traf nogen. Rafende bryder han med fpændt Gevær ind i Tjenerhytten, hvor Saluis havde føgt Dækning mod det ham tiltænkte Dødejfud; men Saluis, der ogjaa ftod færdig og visjelig funde have ffudt fin Mobdftander, der var mere rafende end flog i fit Angreb, griber hans Vaaben og afvæbner ham og vilde efter fafalaviff Vevommelfe have vundet en glimrende Seier, om ikke Masjen var fommet Modftandeven til Unberftottelfe. Hvorledes Gituationen var for og, er lettere at tænfe end at beffrive. Vi vidjte ikke, Hvad der i dette Pieblif ffede i Hytten; nærmeft tænkte vi, at vor Tjener blev myrdet. Men hvorledes fkulde vi uden videre funne fade ham blive et Offer for denne Overmagt? bet var umuligt at ftaa fom rolige Tilffuere til hans visje Død. Bi maatte vove vort eget Liv for at redde hans, — han havde jo allerede vovet fit for os. Derfor faftede vi os ftrar ind i Striden, uden andre Vaaben end Fredens Vaaben ligevverfor Fiendernes Mordvaaben. Vi ilede vieblikfelig hen til Hytten; men i det famme tommer Saluis paa alle five ftrævende ud igjennem Hyttedøren med baade fine egne og Modftanderens Vaaben, overhængt af faa mange, fom funde fomme til. Den udenforftaaende Mængde var enig om at afvæbne ham og nu blev der en frygtelig Batalje. Fredsmæglende ftod vi paa Kamppladjen, men forgjæves. Bi fik paa en meget haandgribelig Maade erfare, at det ligejaavel gjaldt 08 fom vor Tjener. Gevær og Stager løftedes mod 08, og fnujes ftufde vi alle. Jeg blev tiltentt to dødelige Slag i Hovedet, forft med en Geværkolbe, dernæft med en ftor Stage, men heldigvis undgik jeg dem begge.
Iyffedes det og endelig at faa bjerge ham ind i vort Hus, hvor vi føgte Tilflugt. Fienderne overfaldt og, idet vi flygtede, og Fulde nær have gjort Indbrud ogjaa, om iffe en Del Kvinder havde forhindret dem. De famme Kvinder fkyldtes det ogfaa for det mefte, at Morderne ftrar efter tom fig udenfor Porten. Men nogle Øieblikte, — faa lang Tid, at vi for Alvor begyndte at jandje, hvilfen Fare vi havde fvævet i, — efter at vi var fomne ind, hørtes to Stud tæt efter hinanden; vi anede ftrar, at det maatte være noget galt paafærde igjen. Vi tænkte naturligvis det værfte: det gjælder fanffe og fremdeles, maaffe ffyde de vort Hus i Brand! Det var og om at gjøre at faa vide, hvad det gjaldt. Efter diske Sud blev der et Dieblits Stilhed, og Movdernes Straal og Skrig afføjtes pludjelig af en forbifavende Procesfion af grædende og hylende Kvinder, Hvilket overtydede og om, at en eller anden maatte være død. En Mofambit fom og meldte: En Mand blev ibjelffudt, og Rygtet fortalte, at det fulde være ham, fom havde vidnet mod Tyvene, hvilket vi ogfaa frygtede for. Dog ftray efter meldte en anden, at det iffe var ham, men en anden Mand, fom var vor Ven. Kuglen havde gaaet tvers igjennem Halfen paa ham; men ban var endnu iffe død. Grunden til, at han blev ffudt, var den, at han havde bebreidet Oprørerne at de brød ind paa os, der iffe gjorde nogen Mand Førtræd. Du er en Taabe, udbrød de blodtørftige og fjød ham. Det var i Sandhed en Rædilernes Stund. Met fom det var ftille og roligt i den lille By paa oms trent 400 Indb., blev der et Opløb og en Forvirring, der funde bringe den meft ftoiffe Ro felv ud af Fatning. Kvinders og Børns Graad og Angjtitrig blandede fig med Voldsmændenes Hyl og Sfraal; deres vilde og frygtelige Raferi, Geværffud og Spydflirren var ffiffet til at jage Sfref i enhver. Børn og Kvinder flygtede ffarevis, og vore Venner var af den Slags, fom iffe lader fig fe, naar Det gjælder. Men medens Sfarer flygtede bort herfra og flere Hytter ftod aldeles tomme, fom der Folf i masjevis for at forviste fig om Begivenhedernes Gang. Det var navnlig en hel Stare fra Mampanas By med Mampanas ældfte Søn i Spidfen, der fom hid for at byde Fred og Ro paa Stedet. Mampana felv var nemlig endnu iffe fommen tilbage fra Kongen. Anfalbet og Oprøret var" intet tilfældigt, men planmæsfigt og overlagt Det flutter jeg deraf, at Oprørerne iffe i egentlig Forftand var berujede, og af, at Størftedelen af Sammenfoergelfen mod og var jamlet Hog en af Dens Hovedmænd. Efter at have drukket fig Mod til, gaar en hen og egger vor Tjener paa fig; naar det er feet, har han naaet fin førfte Henfigt, Krigsfignalet er givet, — han løber efter Spyd og Flinte, og i famme Øieblik ftaar Hele Sammenjværgeljen paa Stridsfod, og dens anden, fidfte og beftemte SHenfigt var at gjøre det af med os; det blev os iffe alene fortalt, men vi havde med egne Dine feet og erfaret det fom en Kjendsgjerning. Og det er næften ubegribeligt, hvorledes vi funde forme med Livet og uffadte fra denne Kamp. Et Under er det, at vore Fiender ikke ftiod og ihjel øieblikfelig; i alt deres Raferi fom de fig itte til at ffyde paa og, hvilket visjelig var deres Henfigt. Hvad jeg fan fige derom, er intet andet, end at vi havde Herren til vor Hjælper, han ftred for os, medens vi jaa derpaa. Dafaa her ffuete vi vor Herres ftore fongelige Magt, fom altid fal være 03 en Kilde til Taf og Pris. Saa havde vi da grundig lært, at Kongens ftore Ord havde faave lidet at betyde, og at Safalaverne, der fjendte deres rette Betydning, ogiaa forftod at træffe det tilbørlige derfra, for at faa Mum til fine Streger. At bejvære os for Autoriteterne over den Overfaft, vi havde lidt, var til ingen Nytte, fun nye Ubehageligheder vilde følge derpaa, Hvorfor vi foretraf at være taufe Tilffuere til, hvad der vilde fre og hvad Ende denne Affære ffulde faa. Mampana var fom fagt fremdeles bos Kongen. I Anledning af det indtrufne drog flere Sendelfer afjted dels til Kongen og dels for at hente Mampana, fom ogjaa er et Slags Politihøvding i Tullear. Befolkningen fyntes at ivæve i en vis ængjtelig Uvished om, hvad der fulde fe. Alle, fom talte med 08, var enige i, at det forøvede var en Skjændfelsgjerning, hvilket vi jyntes var ftore Ting; thi det er meget jjelden, at Safalaverne gjør noget, der i Virkeligheden efter deres Mening er at fafte, en ægte Gafalav anftaar hvad det ffal være, ja Sturfejtveger og alle Lafter er netop et Tegn paa hans Ægthed og noget, han derfor fan være ftolt af;
hvad de er, Satalaver, mægtige, tapre, modige, felvftændige og frie Mænd. Folkets Samtaler dreiede fig nu i nogle Dage udelutfende om de mulige Følger af de indtrufne Begivenheder, om Kongen vilde fomme jelv, eller han vilde jende en af Prinjerne affted for at fuldbyrde Dommen, — om Morderen ffulde flipve med fun at udlevere alle fine Ciendele til Kongen, eller om han ogjaa ffulde bøde med Livet for fin Udaad, hvilket fidfte de havde liden Tro paa, da den ihjeljfudte fun var en Slave. Havde han været en fri Gafalav, vilde Sagen have ftillet fig ganffe ander ledes, da vilde jo den jamme Straf blive fuldbyrdet paa denne Morder fom den, der fuldbyrdes paa dem, der f. Er. ftjæle fra Kongen, — da vilde den ene Haand være bleven afffaaren paa ham, fæftet til en Stang og fat ved en alfar Vei til Skræf og Advarfel for de andre Safalaver, medens han jelv havde at do under de ffrækfeligite Pinsler og fom død ikke (fom almindeligt er) begraves, men henfaftes til Føde for Hunde og andre Dyr. Med Henjyn til os, mente de, at Kongen vilde fomme til at Fjænde aldeles forfærdelig paa Satalaverne, og de var alle fræftelig redde, — dog iffe faa redde, at de iffe ligefuldt funde overhænge 08 nu fom før med deres Plagerier. Med Undtagelje af, at Prins Tompohemana var her og tog Størftedelen af Morderens Eiendele, er det ogfaa udeluftende forblevet med Sfræmfler og Snaf. Og da Mampana fom tilbage, var han meget faamælt angaaende dette Opftuds og disje Voldsgjerninger, idet han visjelig indjaa, at Virkeligheden dannede en fuldftændig Kontrajt til hans glimrende Taler og Løfter om, hvor godt og roligt vi fulde bo hos ham. Vi betlagede os heller ikke for den afmægtige Høvding; han funde i Grunden ingen Bejfyttelje yde og, og godt Snaf var vi iffe tjente med. Grunden til, at han altid ivrig har talt vor Sag, har vi nu indjeet, for en ftor Del er den, at han derved vilde gjøre fig fortjent til nogle Dollars, og hans Snaf er virkelig ogjaa blevet godt betalt. Begge Gange Sfibet var her, fit han ftore Gaver, og i Mellemtiden har helleriffe den Mand flæbt for intet. San er en Safalav fom de andre i den Forjtand, at han fun tænfer paa og ftræber efter at fomme i Befiddelje af de fremmedes Giendele uden at tænte paa, at han derfor ffulde være os noget fyldig eller færlig forbunden. Men ftakkels Mand! Han er en Hedning, og vi vente intet bedre af ham.
Efter disfe Optrin maatte Misfionærerne for Alvor tænke paa at forlade Tullear. Walen reifte forft op til Ranopafy for at raabdføre fig med Lindø og Jakobfen, hvilfen fidfte efter et Par Maaneders Ophold i Morondava havde flyttet derhen. Han ffriver:
Da jeg havde givet Brødrene Jafobjen og Lindo en Frems ftilling af Forholdene i Fiherenga jamt paavift vor fritiffe og høift tvivljomme Stilling under disje, hvilket de allerede paa Forhaand var underrettede om gjennem Breve fra og, udtalte de fig ufor= beholdent derhen, at det enefte raadelige, forftandige og forjvarlige vilde være jo før jo heller at forlade Fiherenga under de mu værende Forhold.
Her er nemlig ingen Lov og Ret, ingen retslig Sikferhed og derfor ingenjombeljt Vetryggelfe (menneffelig talt) for vor Gyiftens i Kong Labymaurices Mige, Hvis Indbyggere paa yderft faa Undtageffer nær alle er Tyve, Rovere og Mvordere. Kongens Love og Anordninger, jom de fyde fra hans Mund, er rigtignok ftrenge, men fove faagodtjom uafbrudt ligeoverfor enhver Forbrydelfe og Voldsgjerning, Hvorfor Safalaverne er pvermaade driftige, navnlig figeoverfor dem, ber ei hue dem, ligefom de heller ingen Skræk har, om Lovene engang vaagne; thi det har faare lidet at betyde; fun noget Snaf eller lidt Stitpenge til Hovdingen, der kulde haandhæve Kongens Love, faa er den Sag afgjort. Saaledes gjør enhver i Fiherenga uden baade Frygt og Straf, hvad han behager. Og paa Grund af denne Tryghed, fom Volds- og Ugjerningsmænd nyde i dette Rige, har ogjaa faadanne tyet hertil i Masje fra alle Kanter og famlet fig her, faadanne, for hvem det i Grunden er den ftørfte Forbrydelje at være folfelig eller at bebreide fin Kammerat en begaaet Voldsgjerning; den, der gjor jaadant, er en Forræder og ingen ægte Safalav. Og ligejom orbrydeljer af enhver Art høre til Dagens Orden, faaledes ogjaa Rettergang og Brocester, der ikke har til Henfigt at faa For bryderen ftraffet, men at ffaffe en Høvding eller Prins med deres allierede nogen Fortjenefte og faaledes fun er Møverier i en anden . Sittelje. Nogen Met i Sagen jporges der egentlig ikke om.
Forretningsmændene her maa for det mefte dele fin Tid mellem de forftjellige Kampe paa denne fortvivlede og altid aabne Slag: mark, og det fom ofteft med lidet Udbytte. Den Veffyttelje, jom Kongen har lovet at ffaffe os, er det ham umuligt at tilveiebringe, det bevife allerbedjt hans gjentagne Erflæringer om, at det var godt, at vi flyttede til Rofiers; thi han kunde ikke ffaffe 03 den nødvendige Bejfyttelje mod Safalaverne. Og Høvdingerne, der er Tyve og Rovere fom fine undergivne, er det fun om at gjøre at faa fat paa den fremmedes Gods og Penge. Desuden er de ligejaa afmægtige fom Kongen. I Grunden overfees ingens. Tale faaledes fom Kongens, og det faameget mere nu, fom han fygelig fidder uaffadelig rolig i fin lille Landsby 3—4 Mile inde i Landet. Hans Repræjentanter, hans Sønner og Høvdingerne, er ftørre Lovovertreedere end nogen anden og er langt værre end den værfte i fine Plagerier og Uforffammetheder ligeoverfor den fremmede. Under de nuværende Forhold vil en Misfionær, der har Folke meningen afgjort imod fig, iffe funne holde fig uden ved i Lighed med Handelsmændene at tilfjobe fig fin Eriftents med en Mængde Gods og Penge og dertil have daglig Speftafel og Kabar med Folket og dets ftore.
Førft i Mai 1875 drog de affted. De opholdt fig den fidfte Tid Hos Mr. Rofiers.
Folkets Spredthed og det ufunde Klima.
Marondava og Ranopajy ligger indenfor Hovaernes Omraade, og Stillingen der var dog noget bedre end i Tullear, og noget Arbeide fom forholdsvis jnart i Gang. Udfigterne for Misfionens Fremgang i det hele var dog meget mørke og det af flere Grunde. Safobjen river bl. a. herom følgende:
Uagtet Morondava, fom før paavift, ikke er noget velffiktet Sted for Misfionen, tror jeg dog, at der er tilftrækfelig Grund til, at to af 08 drage derhen og forføge; paa hele det af Hovaerne befatte Strog af Vejtfyften her i Menabe er her intet Sted, fom frembyder fig fom velfiffet for Misfionen. Overalt er Kyften yderft tyndt befolket, og Stovjteparten af denne tynde Befolkning er Flygtninge fra andre, Hovaerne uafhængige, Safalavftrøg. De flefte er fra Lahymaurices Mige. Disfe bo i Regelen ikke længere paa Ranavalonad Grund, end til det Uveir, for hvilket de maatte flygte, er over; da drage de igjen fin Vei. En liden Del er der jo, fom har Hjemftavn Her, og denne lille faftere boende Del er det felvfølgeligt, fom fan være Gjenftand for Misfionens Haab. Morondava er visjelig det enefte Sted i hele dette Strøg, hvor man maaffe er lidt fifrere for røverffe Overfald af Indlandsboere; der i Nærheden er de to ftørre Hovabyer Andafabe og Mababo, og Safalaverne har en Smule Frygt for Hvvaerne. Desuden er foruden Ranopajy Morondava det enefte Sted, hvor Handelsmænd bo. Og faa bitre Fiender Misfionen end maatte faa i dem, vil den dog her paa Veftkyften være henvift til at fætte fig fajt i deres Nærhed.
Kyften her er uffitfet fom Misfionsmart. Dette begrunder jeg dermed, at den for det førfte er meget tyndt befolket (Tullear undtagen), og de faa Hytter, man fer her og der paa Stranden i fmaa Klynger, forlades ligejna hyppigt af fine Eiere, fom de fenere igjen tilflyttes af disje eller andre; for det andet dermed, at her er jaa jaare faa Steder (om faadanne findes), fra hvilfe man fan naa til en ftørre Flerhed af Safalaver, paa famme Tid fom de fan yde Misfionæren, menneffelig talt, en Smule Sitferhed for Liv og Gods. Manja funde muligens blive et Sted, hvor Misfionærerne kunde bo, medens de efter Evne, jaa godt det [od fig gjøre, føgte at forberede denne Misfion. Thi her mangler endda meget paa, at Safalaverne er en Arbeidsmark, der ligger færdig til at pleies og tilfanes. Seg er ikke blind for de Banffeligheder, der vil møde Misfionærerne i Manja. For det førfte er Manja et Feberhul, fom alle Steder her, og dernæft fan det hænde, at Hovaernes Iver i at gaa til Kirke og bede paa fin Vis efter Dronningens Lov, fom Guvernøren, der ogjaa iblandt Madagasjerne er befjendt for et flet Mennefte, føger at haandhæve, vil berede Misfionen jæregne Hindringer.
Sørgenien: Vidnesbyrd, 17 Det blev nu ordnet jaa, at Jafobfen og Nøftvig blev i Mvo= vondava, og Walen og Linde gif til Manja. Om Opholdet der ffriver Lindø:
Naar vi har forladt Kyften og ikke længere bo blandt Sa falaverne, men Har taget vor Tilflugt til en Hovaby, faa har vi dog itfe havt Misfionen blandt Hovaerne færlig for Die, men tvertimod Misfionsforjøget blandt Safalaverne, om vi muligens, gaaende ud fra Manja, kunde udrette noget for Eafalavernes Frelfe, uagtet vi ogfaa tænfte at virke, hvad vi formagede, blandt de i Manja boende Hovaer. Efter vor Mening havde vi at opføge faadanne Steder, der kunde blive Udgangspunkter for en be: gyndende Misfion, Steder, hvorfra Misfionæren misfionerende funde gaa ud, og hvortil han igjen funde vende tilbage og nyde nogenlunde Sikkerhed paa Liv og Gods. Et faadant Sted troede vi at finde i Manja. Baade turde vi vente her at finde nogen lunde Sifferhed, og paa famme Tid har vi her i Manja en falt= boende Befolkning paa omtrent 1000 Mennefter foruden flere ftorre og mindre Eafalavbyer i Manjas Omegn og nogle ganffe nær, jaa at den Tanke, fom vi tidligere med vort mindre Kjendjfab til Forholdene Her havde gjort os om Manja fom det bedit kikkede Ubdgangspunft, vi Kendte, for Misfionsforioget blandt Safalaverne, nu, efterat vi nærmere har lært Forholdene her at fjende, mere far ftadfæjtet fig. Vi kjender intet Sted i dette Strøg, fom bedre egner fig til Udgangspunkt for Safalavmisjionen her end Manja, hvis iffe Klimatfeberen ftillede uoverftigelige Stranfer for Misfionæren og umuliggjorde al Misfionsvirkjomhåd for ham faavel i fom udenfor Byen.
Den 6te Januar dette Aar brød Broder Walen og jeg op fra Ranopajy og fom, hvor farlig Veien end er paa Grund af Røverbander, der ligge i Skovene og lure paa veifende for at overfalde dem, i god Behold den Tde til Manja med alt vort. Da vi fom til Mania, faa vi ftrax, at vi havde et gunftigere Arbeidsfelt for 08 end felve Kyften og tænkte ogjaa paa firar at gjøre en Begyndelje til et mere direkte Misfionsarbeide. Det var itfe alene den lange Tid, der var hHengaaet, fiden vi vi fom til Vejikyften, faa af man med Billighed baade funbe vente og fordre, at vi nu begyndte et mere egentligt Misfionsarbeide, fom drev og Vi følte nu felv inderlig Trang til og Længjel efter at faa fortynde Freljens Evangelium for Hedningerne; men vi vidfte endnu iffe, at Herrens Veie for os og Vilje med og var anderledes. Det var faa langt fra, at vi var ufjendte med de Hindringer for Misfionen her, fom vi i denne forte Tid, vi har været i Manja, faa grundig har erfaret, og fom bar hindret og i at funne udføre noget Misfionsarbeide trods vor bedjte Vilje. Tet var jo i Mai forrige Mar, jeg gjorde min førfte Reife til Mania, der foftede mig min haarde og langvarige Febertur i Ranopajy. Vi vidfte ogfaa paa anden Haand, at Manja var et flemt Feberhul, hvor de indfødte, end fige fremmede, flemt plagedes af Klimatfeberen, og at den tore Dødelighed, fom herffer Her, for en ftor Del maa tilffrives denne, faa at vi havde af Grund til at frygte for, at vort Micjionsforjøg her vilde mislyffes. Men hvor megen Grund vi end avde til at frygte herfor, faa funde dette dog ikke afholde os fra at drage til Manja. I den forte Tid, vi havde været paa Vejtfyjten, Havde vi lært, at det gjaldt intet at fpare, og alfermindit havde vi Lov at fpare og felv. Da vi ikke fjendte noget Sted, der var bedre ffikfet for en begyndende Misfion blandt Safalaverne, ja at Manja var det enefte Sted, hvortil vi funde knytte noget Saab om et heldigt Misfionsjoriøg, fordi det havde talfald enkelte af de Betingeljer, fom vi troede at burde føge paa de Steder, der funde være ftiffede til Udgangspunfter for en begyndende Misfion, jaa følte vi det fom vort Kald og vor Pligt at gaa did, felv om bi derved fatte vor egen Helbred og vort eget Liv paa Spil. Ja vi gif til Manja trods vort Kjendifab til de Trængsler og Farer, jom var forbundne dermed, med Frimodighed og Tillid til Misfionens Herre, vidende, at der uden hans Vilje ikke ffulde falde et Haar af vort Hoved. Var det derimod hans Vilje, at vi heller itfe her jfulde faa Fremgang med vort Misfionsforjøg, jaa havde vi fun i Ydmyghed at bære dette for Manias fom for de to Steders Vedkommende, fom vi allerede havde forladt, og vende til bage, naar han faldte 08 herfra. Det er juft iffe let for en Misftonær at forlade det ene Sted efter det andet uden at funne udvette noget til Hjælp og Redning for de ftakkels Ledninger, han jer omfring fig.
fionsforfog blandt Safalaverne paa alle de Steder, hvor vi hidindtil har føgt at fomme ind blandt Folket med Krifti Evangelium, iffe har Iyffes os; men for Misfioneren felv, der ffuer Forholdene paa nært Hold og ogjaa ffuer Hedningens Nød og ftaar lige overfor den uden at funne afhjælpe den, maa det være ulige tungere. Dette har ogjaa været ret tungt følt af og. Vort Opbrud fra de Steder, vi har forladt, der tør vi fige med Sandhed, er iffe feet i Letfindighed. Nei, vi Har troet at fe i Herrens Føreljer med 08 og af hans Fingerpeg til os, at Opbruddets Time virkelig var fommen, førend vi brød op.
Med fornyet Lyft og Mod tænfte vi ftrax at begynde Misfionsgjerningen i Manja og begyndte derfor ogjaa at gjøre For beredeljer dertil. Moget af det førfte, vi tiltrængte, var at faa os op Hus, jaavel Skole- og Forjamlingshus fom ogjaa Hus for og felv. Da vi fom hid, fit vi leiet 08 en Rørhytte af vor Ven Ratfimbazafy; men med denne funde vi umulig være tjent i længere Tid. Forft maatte vi faa os Hustomt og faa beftille Bygge materialier. Det førfte blev 08 noget vanffeligt, og der medgif iffe mindre end over 8 Dage, inden dette funde blive færdigt. Endelig Iyffedes det 03 dog al faa Tomt og det paa det Sted, vi ønifede. Vi fit ogjaa en hel Del Materialier beftilte og ffulde faa jnavt fom mulig gaa igang med Bygningen. Men Herren tænfte ander» ledes. Vi havde ikke været her længe eller udrettet meget, før Herren jagde: Det er nok. Henimod 14 Dage, efter at vi fom bid, faftedes først jeg, faa Walen paa Sygeleiet. Det var Klimatfeberen, font greb fat paa og, dette alle Sjels- og Legemstræfter i en Hajt nedbrydende Onde. I Begyndeljen var den taalig.  Anfaldene var milde og noget fjeldnere, faa vi endog af og til funde have et Par Dages Hvile imellem og være oppe jmaa Stunder. Walen kunde endog et Par Gange være oppe en Uge, men faa var den gjerne ftærfere, naar den fom igjen. Senere, da vore Kræfter tog mere og mere af, blev Anfaldene baade for Walens og mit Vedfommende ftærfere og hyppigere, og de mere feberfrie Mellemftunder, fom vi før havde havt, meget fjeldne. Saaledes har vi nu ligget fer i 4 Maaneder og ofte været meget fyge, faa at den ene af og iffe har funnet ræffe den anden et Glas Vand eller yde ham nogen anden Hjælp, hvormeget han end trængte det. Men ofte har Herren ogjaa af fin Godhed favet det faa, at naar en af og har været ftærft angreben, faa Har den anden været lidt bedre, faaat vi ogjaa af og til har funnet hjælpe hinanden. Men vor Stilling har iffe altid været misundeljesværdig, ifær naar vi begge har været meget fyge paa en Gang. Thi den Hjælp og Pleie, man fan faa af fine indfødte Tjenere, er ikke faa ftor. Men til Gjengiæld Har Herren ftaaet og trofaft bi med fin Hjælp og Trejt. San holdt vort fynfende Mod oppe og gav og Taalmodighed og DOverladthed i fin Vilje i Trængjelens og Nodens Tider, jaa vi funde takke jelv da, naar det var paa det tungefte. Mu er vi Gud ife Lov igjen paa Benene begge to; hvorfænge bet vil vare, ved Herren alene. Walen har nu været oppe en 3 Ugers Tid og jeg omtrent 1 Uge. Jeg er endnu meget [vag, og mine Kræfter endnu meget imaa, faa jeg hidindtil ikke har funnet gjøre noget væjentligt. Bed enhver liden Anftrengelje minder Feberen fig.
Gfter omtrent et halvt Aars Ophold i Manja jaa Walen og Lindø fig nødte til .at drage derfra, og de reifte da til Judlandet. Senere har ogjaa Jafobfen maattet reife til Indlandet. Aj de to Misfionærer, Aas og Bertelfen, fom fenere blev fendte ud til Veftfyften, er den ene, Berteljen, død. Kun Røjtvig og Aas er tilbage der.
Forberedende Arbeide.
Møjtvig river: Vi har i den fidjte Tid funnet glæde os i en beftandig Fred og Stilhed, da det nu engang er fjendt for alle her paa Stedet, at en Freden forftyrrende Fremfærd af de indfødte indenfor de fremmedes Indhegning er dømt fom Forbrydelje af Hovaerne; iffe heller fan vi klage over Forftyrreljer udenfra; thi hvor fvage end Hovaerne fan være overfor Safafaverne, jaa Hav dog de forftes Herfferjtilling en gavnlig Indflydelje paa de fidfte, forfaavidt fom disfe, ialfald her paa Stedet, maa, for iffe at gjøre fig ffyldig i Forbrydelfer og faaledes paa drage fig Straf, iagttage en vis Anftændighed.
Gom befjendt begyndte vi, faafnart vi var fomne ind under eget Tag for et Aar fiden her i Morondava, direkte Misfionsvirtjombed; denne beftod da i efter Evne at prædike Guds Ord for dem, fom indfandt fig om Søndagene; dernæft at gaa ud iblandt Folket for ved Samtaler at virke godt paa det i det hele og faaledes bevæge enfelte til at jamle fig Hos og om Søndagene, og endelig ved Skole for Børn, for gjennem Undervisning baade om jordiffe og himmeljte Ting at knytte dem faftere til 08, end e fan med de vorne; disje og færlig de gamle er desværre faa ordærvede og rodfæjtede i Uvetfærdighedens Tjenefte, jaa forblin dede af Djævelens Løgn, at vi viftnof har mindre Grund til at jaabe noget med Henfyn til disfe. Tovet være vor Gud, jom har evaret og for Sygdom og al Ulykke, faa Gjerningen har funnet fortfætte fin ftille og fordringsløje Fremadifriden i de Spor, hvori vi begyndte den; og til at fortfætte den føle vi os ftyrfede, alt efter fom vi blive mere vante og fortrolige med den Jordbund, vi har faaet at bearbeide. Har Tallet paa dem, fom føge Præbifenen om Søndagen, end været meget forffjelligt, faa fynes Børnene til Gjengjæld at være mere udholdende og de fidjte Maa neder endog flittige til at foge Skolen. Fire af Stolegutternc jeg ftal nævne dem ved Navn fom en Prøve paa jafalaviife Folke navne: Tfimilefa, Mahavanta, Ranaivo og Maharomby) i Alderen mellem 13 og 17 Aar har gjort ganffe gode Fremifridt i dette Aar fjønt de langt fra regelmæsfig har bejøgt Skolen, jaa de nu fan æfe baade trykt og Skrift; de ffrive flet ikke daarlig, Dar endog egyndt at ffrive lidt Diktat, for hvilfen de har en færdeles Ineresje; dertil fan de nu Budene, Troesartikkerne, Herrens Bøn, en Del bibelffe Fortællinger, famt flere Salmevers, fom vi Dels har overjat fra vore norffe gode Salmer, dels fabrikeret felv til Behovet. ESkrivning, Vibelhiftorie og Sang fynes at interesjere alle Børnene (baade de fmaa og de ftore) mejt, uagtet de øvrige, fom begyndte jamtidig med de nævnte five ifjor, iffe har funnet holde Skridt med dem; de har viftnof været altfor meget forvil= dede og hindrede af vore Modftandere til, at de fulde Have bejøgt Stolen uden lange Afbrydelfer; dels har de været vel fmaa og [idet udviklede til at funne følge de ftørre Gutter, ligejom jo Forfjellen i Evner og Anlæg gjør fig gjældende Her fom Hos andre Folk. Men trods de mange Vanjfeligheder og Hindringer, fom vi godt har forftaaet, at diske Hedningebørn maa have havt for at funne folde fig paa Stolen Hos og, er de dog vedblevne at gaa til og, om end med ftor Uregelmæsfighed. Bi begyndte med en 6 a 8 Elever; af disje var der et Par, fom forlod Stolen ganffe ftrar; men fiden er de fomne tilbage med andre nye, faa vi nu har en 15 a 20 Gutter under vor Judjlydelfe eller Bearbeidelje, om man vil. Jeg bør ogjaa nævne, at en 10 a 12 Pigebørn har begyndt at lære lidt Haandarbeide Hos vore Huftruer, under Betingelje af efterhaanden at lade fig undervife i Læsning og Sang.
Naar man Huffer, at Børnetugt er faa godt fom ufjendt Hos dette Folk, at faaledes ethvert Barn fan gjøre, hvad ondt det finder paa, uden derfor at fættes tilrette (ondt gjort med altfor ftor Taabelighed ftraffes undertiden) af Forældrene, og naar man dertil ved, at det er nationaltZat gjøre ftor Larm og , befeire hverandre med Munden", faa vil man faa et, om end fvagt, Vegreb om, hvor vanffeligt og bejværfigtZdet maa være at faa gjennemført den allernødvendigfte Tugt og Orden i Skolen, fom jo, hvad baade Undervisning og Dijeiplin angaar, er ,fplinterny". Mere end en Gang ftod det Haardt for de fmaa Krabater at (yftre Lærerens Ord, naar det gjaldt at være ftilletog lydige; enhver af dem forefom det ganffe utaaleligt ikke at have anden Ret end Barnets og Elevens. Vi fan fun betragte vor Stole fom en ringe Begyndelfe, fom en forberedende Gjerning til en fenere ved Guds Naade frugtbar Evangelieforkyndelje; thi al vor Virkfomhed bor og ffal jo gaa ud paa at berede Jordbunden for den himmelffe Sæd, at vende Folfet imod Guds Rige, idet vi ftadig føge at væffe Trang og Længjler i dets Hjerter efter noget andet end det, der tilfredsftiller KHjødet; og juft deri tror jeg, en faadan Sfoles egentlige Værd bør ligge. Det er ikke undgaaet vor Opmærfjombed, at faadant, fom vi lære paa Skolen, bliver mere og mere fjendt ude iblandt Folket; visfelig fom ofteft gives det til bedjte for Spas og Latter, vi ved dog, at Sandheden i Krifto Jefu fan veetfe til Ulvor der, hoor den bliver kjendt og faar Indgang i Hjerterne. Maatte nu vor lille Stole vore fig ftor med Tiden, maatte det lykkes at vinde nogle, om ikke alle disfe Børn for Guds RNige, for hans Navns og Orbs Ubbredelfe iblandt dette olf, faa vilde der være meget vundet ogjaa for denne Misfion! Bi er, Gud.ffe Lov, ikke uden Haab i denne Henfeende; og dette vort Haab fløttes og ftyrfes, naar vi mærke, at Herren øver fit ftjulte Værk i Hjerterne ogjaa her. Tfimileja, Son af Safalavhøvdingen Lahimainty i Ranopajy, har været Hos og næften hele Tiden, fiden vi fom til Morondava; denne Gut, antagelig 17 Har gammel, har nu oftere udtalt for og fin fafte Overbevisning om Sandheden af det Ord, vi lære og forkynde, ligefom han ogjaa har fagt, at han allerede Har befluttet at gaa over til Kriftendommen. Om nu Herren faar fat paa hans Hjerte jaaledes, at han ftyrfes og befæftes i fin udtalte Beflutning, det ved vi jo ikke; men vi vil forene vore Bønner for ham med Eders om, at han maa blive Førftegrøden af vor Udjæd iblandt Safalaverne! Han har forreften god Forftand og kfvift Lærenemme; om hans Forhold fan Det figes, at Det ifær i det fidfte har været bedre, end man kunde vente af en Hedning. Kaptein Landmark fik færdeles Godhed for fam under fit Ophold her, hvorfor han gav ham en pen, let Klæbdning, fom han endnu itte har vovet at tage paa med Undtagelje af Frakten en enkelt Søndag; at bruge Benklæder er for en Eafalav omtrent det famme fom at erklære fig for Sttefatalav, og Dertil trænges jo meget Mod, fan man ffjønne, naar det ffer for Alvor.
Af et Brev fra Jafobfen hidfættes følgende Beretning:
For noget over et halvt Aar fiden traf vi en ung Sakalav, der fortalte, at han var født i Antananarivo, og at hans Moder funde læje og jynge. Det havde hun engang lært i Antanana= rivo. Da vi udjpurgte ham nærmere, fortalte han: Den Gang fans Moder (Ramelote er hendes Navn) endnu var et lidet Barn, blev hun under en Krig mellem Safalaverne i Tfimanandrafoza og Hovaerne bortført til Antananarivo, hvor hun blev folgt fom Elavinde. Da hendes Herre jyntes om Lærdommen hos Mis fionærerne, lærte ban felv og lod ogjaa fine Slaver lære at læfe.
Hendes Vedftefader, fom under ovennævnte Krig endnu ikke var nogen gammel Mand og en tapper Krigshelt, blev haardt faaret i Krigen. Senere forligte han fig med Hovaerne og flyttede her til Morondava. Af Hovaer fik han høre, at hans Barnebarn enduu levede og var Slavinde. Da han var en rig Safalavovding, fendte han Bud til hendes Herre og bad om at maatte faa løstjøbe hende tilligemed hendes 2 Børn. Dette. fik han, og han udlofte dem med Orer. Paa vort Spørgsmaal, hvorfor hun iffe fom til 03, naar hun havde Lyft til at lære, varede han: jun faar iffe Lov dertil af fin Gedftefader, da Han hader at bede — Dan er nemlig en ivrig Afgqudsdyrfer — og han har ftrengelig forbudt alle fine at fære Bogen; det vilde bringe ftor Skam over ham. Hvad hende angik; fom nu engang havde fært Bogen, og fom jaa baardnatfet holdt fajt ved den, funde hun gjerne faa ovtjætte dermed i Stilhed; men hun maatte ikke lade nogen faa e, hvad hun havde for fig. Der gif længere Tid hen, førend vi funde træffe hende; hun bvede et Styffe paa Landet, og denne Eafalavfamilie bar desuden vift fig meget utilgjængelig for os. Men for et Par Maaneder fiden fom hun en Søndags Eftermiddag til og; Omftændighederne førte det med fig, at hun med en hel Del andre blev nødt til at flygte her ned til Seen. Vi gav og i Samtale med hende, og hendes egen Fortælling ftadfæjtede, hvad vi for havde Hørt af hendes Søn, fun føiede hun til, at en ældre Broder af hende ogfaa jamme Gang blev fort til Antananarivo, hvor ogjaa han lærte at [ee Han blev ogfaa løstjøbt og fulgte med hende her ned til Safalaverlandet. Vi underføgte nu, om hun virfelig funde fæle, og hun læfte over af Forventning godt, uagtet det mindft er 10 Aar, fiden hun foriod Antananarivo. Efter hendes egen Fortælling, lyder hendes og hendes Brovers Livshiftorie, fiden de fom her til Safalavlandet, faaledes: Da de tog Afffed med fin Lærer, Elis i Antananarivo, velfignede fan dem og formanede dem til at holde fajt ved Lærdommen, at fæje flittig i det nye Teftamente og fremfor aft iffe at æde Afgudsoffer eller paa nogen Maade gjøre fig delagtige i Eafalavernes Afgudsdyrtelje, jamt endelig itfe flutte fatedrå o: en paa gjenfidig Bloddrifning under religivje Former fluttet Venffabspagt — med nogen Satalav, men flittig [fe det nye Teftamente, i Stilhed vente, indtil der fom Lærere til Sakalaverne, og da flutte fig til dem. Disje Lærerens Ord blev fterfe i hendes Hjerte; hun bejluttede at holde faft ved bem. Kommen til Bedfte= iaderen, gjorde han og alle hans beftemt Fordring paa, at hun helt og holdent ffulde antage Safalavernes Tro; hun vilde ellers blive en Stam for dem alle. Og Bedftefaderen gjorde jo denne Fordring med faa meget ftørre Ret, jom han havde frifjøbt hende meget dyrt; men hun afflog med Beftemthed alle diske Fordringer. De bad hende da at bortfajte Bøgerne. KHerpaa fvarede hun, at det var for hende det famme fom at bortfafte fin Tro. Og hun vedblev med at læfe og at holde Søndagen. Mu blev hun meget vg: Hele hendes Anfigt hovnede op Fun fom Døden ner, Vedftefaderen lod ftrar en Trolbmand (Sifily) udfpørge om Aarfagen til Sygdommen, om den var til Døden og i faa Fald, hvad der maatte til for at undgaa den. GSifilien fvarede: Hendes afdøde Fædre er fortørnede paa hende, fordi hun læfer i Bøgerne. Hun har overtraadt Fædrenes Lov — derfor maa hun dø, hvis itte Bøgerne faftes bort, og Fædrenes Vrede ftilles ved Offer. Sa dette hunde Gamlingen forftaa. Bøgerne fulde nu for enhver Pris bort og Offer bringes for at forlige de opirrede Fæbre. Men hun holdt faft ved fit, at hun paa ingen Maade gav fit Bifald dertil; Bøgerne var hendes og ikke hans, derfor kunde han fade dem være; vilde han alligevel tage dem fra hende med Magt, funde han det; men han Hunde ogfaa paste fig for, Hvad han gjorde. Døde hun, var det alene, fordi Gud vilde, at hun ffulde dø, og iffe formebelft Fædrenes Fortørnelje; de Havde intet med hende at beftille. Da Gamlingen! mødte denne afgjorte Modjtand midt under hendes Sygdom, fandt han vel, at det var bedft at over fade faadan Gjenftridighed til fin egen Sfjæbne, hvorfor der intet blev gjort, hun fif beholde fine Bøger, og Fæbrene fik intet Offer. Hun var nu meget fyg i længere Tid; men endelig blev hun ganfte friff igjen. Da Beditefaderen faa dette, jagde han: Jeg forftaar mig jo itfe paa Bogen, maaffe er den ligefaa jnart god fom ond, vedbliv du derfor gjerne for mig med den; men ingen anden af mine maa Have noget med den at beftile. Nu fik hun da Fred til at lefe, fom hun felv lyftede.
fig til os, og for et Par Maaneder fiden, da hun maatte flygte herned til Søen for Overfald af Røvere, fif hun og enhver anden af Familien, der -maatte ønjfe at lære Hos og, frit Lov dertil. Hvad hendes ældre Broder, der fulgte med hende her til Safaavlandet, angif, faa Holdt i Begyndelfen han fom hun faft ved Lærdommen og Lærerens Formaning. Han optraadte endog fom Preedifant i Andafabe; men endelig fik hans Vedftefader ham over alt til-at flutte fatedrå med en anden Safalav. Stray bagefter fit han en fvær Angeft over, Hvad han havde gjort, blev næften ortvivlet og blev ftrax fyg og døde inden fort Tid.
Disje Veretninger indeholde jo meget, fom maatte glæde vore Misfionærer paa den umilde Sakalavfyft. Det fkulde nu ogfaa inavt forundes dem at optage den førfte Safalav i Kirken.
Jafobjen river:
Den 21de April (Vaajfedag) havde vi den Glæde at kunne ved Daaben optage i den friftelige Kirke vor før omtalte Elev, Tfimilefa fra Manopafy. Han valgte felv at hede Jvhannes, et Navn, efter hvad Han felv jagde, han elffede overmande meget. Mogle Maaneder efter at jeg var flyttet her til Morondava, fom van efter og bad om at maatte faa være i Tjenefte Hos vs, faa han funde faa Leilighed til at lære at (wie. Siden den Tid har han med fun de Afbrydeljer, hans Beføg af og til i Hjemmet har foraarjaget, ftadig gaaet i Skole hos os i 2 Aar. Til færegen Daabsforberedelfe har han gaaet i I Maaneder. Medens vi endnu boede i Manopajy, mærkede vi, at han havde god Forftand og itfe [iden Lerelyft, jamt at han fattede Kjærlighed til og. Men han var da en faare egenfindig og vild Safalavfrabat. Hanz ubænbdige Gjenftridighed og hidfige Sind var ifær yaafaldende hos pam. Vi jparede iffe at ivettefette ham, Hvilket han i Dieblittet havde vanffeligt for at taale. Mere end en Gang forlod han os, forfifrende iffe mere at ville fomme til os; men efter nogle Dage fom Han almindelig tilbage nof faa blid og venlig. Nogle Maaneder efterat han var fommen hertil, mærfede vi, at Guds Ord begyndte at virke paa ham. Hvad der ikke funde undgaa vor Opmeerfjombed var, at han med ftor Opmærkfjomhed begyndte at lytte til Ordet om Søndagene, ligejom han ogfaa begyndte at fjæmpe mod fin heftige Natur, fom faa ofte vilde gjøre fig gjæl= dende. Naar I fortælle om, hvorledes Guds Vrede hviler over Synden, og. om den ugudeliges Gjengjældelfe i den evige Pine, Da ræddes jeg jaare; men naar jeg faa faar høre om Guds Kjærlighed i Krifto, faa bliver jeg glad i min Sjel og ønjfer at blive hans Barn, betjendte han om fig felv. Oprigtigheden af dette fit Ønife har han godtgjort ved fin ihærdige Flid til at lære og ved fin Beftemthed i at afvife enhver Røft, fom har gjort fig gjæl= dende for at drage ham bort fra og. Nogle Maaneder før fin Daab beføgte han fine Forældre og Slegtninge og meddelte dem da fine Tanker om at forlade fine Forældres Gudsdyrfelje. Mogen ftørre Hindring fra deres Side mødte ham dog ikke, end at nogle jagde til ham, at han var en ftor Daare, og at Hans Fader udtalte fin Bekymring over, at ingen fom til at arve hans Trylle midler, — viftnok det enefte, han havde at efterlade fine fom Arv. Jfke faa Hedninger var tilftede ved hans Daab. Daabshandlingen blev udført af mig. Den fpecielle Daabsundervisning delte Røjtvig og jeg mellem og faaledes, at Møjtvig forberedte ham i Bibelhiftorien og jeg i Katefismen. Paa Daabsdagen gjorde han til fredsftillende Rede for fin Tro og fit Haab. Han har tilegnet fig ganjfe godt Luthers lille Katefisme og Vogts lille Bibelhiftorie. Med Henfyn til Grfjendelfe maa han figes at være meget udviftet: men han har viftnot ingen glimrende Hukommelje, daarlig er den dog iffe. Daabshandlingen fyntes at gjøre et ftørre Indtryf paa de tilftedeværende Hedninger, end vi havde ventet. Efterat Handlingen var endt, fom alle hen til ham, tog ham i Haanden og ønffede ham tillyffe, og famme Dag fom 3 unge Mænd og bad om at blive optagne til Daabsundervisning. To af dem har gjort Begyndeljen. Om Johanness Forhold under hans Ophold Hos og fan vi fun fige, at det har været bedre, end man er berettiget til at vente det af en Hedning.
to af de meft fremtrædende Synder Hos Safalaverne, har vi Hidtil iffe funnet gribe ham i. Og han har ftræbt efter at udvije Lydighed mod os. Forrige Aar begik vore øvrige Tjenere et ftørre Tyveri; under Forhøret blev flere aldeles udenforftaaende angivet fom mebddelagtige, men ingen vidfte at fremføre nogen Beffyldning mod Tfimileja. Vi haabe nu forvift, at det var med Hjertets fulde Oprigtighed, Han bekjendte at forjage Djævelen og alt hans Vejen og alle hans Gjerninger og at tro paa den treenige Gud. Maatte nu Herren faa bevare ham! Tænk Hvilken Kraft der maa til for at holde fig fom friften i den Stilling, hvori han ftaar til hedenffe Forældre, hedenfke Søjfende, hedenfke Svigerforældre og Slegtninge og en bedenft Huftru! Men overfor alt dette fan vi fun raabe og bede til Barmbhjertighedens Gud for ham, at han i Naade vil bevare ham, faa at han nu maa blive ved Krifto, i hvem han nu ved Daaben er indpodet. Han ytrede allerede tidlig Ønjte om at maatte blive til Velfignelje for fit Folk fom Lærer; dette har han nu efter Daaben beftemtere udtalt, og han vil da vedblive at gaa i Undervisning hos os, indtil vi maatte finde ham ftitfet fom Lærer, faa vil han bofætte fig paa Ampafilava, en Sandholme i Nærheden af Ranopafy. Bi har med Glæde indvilget i at be holde ham Hos 08 til videre Undervisning, baade fordi han fra Gvnernes Side har Forudfætning til at blive en antagelig Lærer, og tjær fordi vi derved undgaa at flippe ham fra os. Han fan for vor lille Skoles Skyld allerede gjøre god Nytte fom Abelærer. Det er ikke umuligt, at han fan fomme til at blive til Velfignelje for fine; Han Har en ftor Slegt og er meget efifet og agtet af dem. Johannes er nu antagelig 16—18 Aar gammel. Vi anbefale ham nu herved til ders og alle øvrige Misfionsvenners trofajte Forbon.
J et andet Brev ffriver Han:
Jeg har ogjaa den Glæde i denne Skrivelje at kunne nævne, at fiden min forrige Sfrivelje er 5 af de indfødte her paa Stedet ved Daaben optagne i den friftne Kirke. To af disje er vorne Kvinder, de førfte vorne Kvinder, vi har døbt her paa Veftkyften; de 3 øvrige er Børn. De to vorne har gaaet omtrent 21/2 Aar i Undervisning, dog med flere Afbrydeljer, faaledes f. Er. alle de Maaneder, jeg var over i Natal. Naar de førft blev paavirfede af Guds Ord, er ikke godt at fige. Lovije har felv fortalt, at det var hendes ftore Nysgjerrighed efter at Høre og fe alt nyt, der fra forft af drog hende hen til vore Gudstjenefter. Hun figer jelv, at Hun var i den Grad forundret over og Misfionærer, det førfte vi fom her til Morondava, at hun, medens vi endnu boede paa Holmes & Co.8 Handelsftation, førend vi felv havde faaet op noget Hus, liftede fig hen til Døren til vort Værelfe og figede gjennem Noglehullet for at fe paa 08, medens vi holdt vore Andagter. Siden, da vi havde faaet vort eget Hus op, og vi begyndte at falde Folk jammen om Søndagene, fom hun jevnlig i Forfamlingerne, dreven af den famme Nysgjerrighed. Hun kunde jo iffe gjøre fig Mede hvorfor, men det blev dog faa, at hun fat= tede Jnteresje for, Hvad hun hørte i Forjamlingerne. Hun fyntes, det var godt af fidde der. Hendes Mand, den Gang Slave hos en af de franffe Kreofer, jom bor paa Stedet, jyntes ikke ret meget om bette. Hun bad ham da følge med en Søndag, faa han felv funde je og høre, Hvad man foretog fig hos Lærerne, noget, han beftemt afflog, da hans Herre var forudindtagen mod og paa den Tid, et Afflag, fom han faftholdt, indtil Johannes fulde døbes. Da blev Nysgjerrigheden ogfaa ham for fterf, og han maatte hen og je paa den Handling, og med den ene Gang fit han not af Sandheden, faa at han beftemte fig for den. Endnu mere imod fjende, fordi hun gif i Forjamlingerne om Sondagene, end hendes Mand, havde hendes Herre, en Safalav af det ægte Slags. For at Golde hende borte fra og fandt han paa, netop naar det var Tid at gaa til Gudstjenefterne om Søndagene, at jætte hende til forifjellige Arbeider, navnlig til at ftøde Ris eller at hente Vand Hun ftjal fig dog affted de flefte Søndage. Noget egentligt Skridt til at lære eller til at gaa over til Kriftendommen gjorde hun dog endnu iffe. Det var førft efter at Roftvigs nuværende Suftru, den Gang Jomfru Olfen, gjorde et Forjøg paa at oprette en midlertidig Skole for indfødte Kvinder, at hun meldte fig fom Elev. Hun røbede jnart, at hun havde taalelig gode Evner, jamt ubvifte itfe faa liden Flid og Udholdenhed. Ellers havde fun vift fig at være adjfillig uftadig. Det mejt fremtræbende ved fjende fom Hedning var Uftadighed, Egenfindighed og Stolthed.
at ingen funbe fige paa hende, at hun Har været tyvagtig. Efter vor Tilbagefomft fra Natal indtraadte baade hun og hendes Mand i Tjenefte Hos os. I Vegyndelien af denne Tjeneftetid overraffede hendes gamle Vrangvillighed hende ofte; der fulde jaaledes ofte ret megen Taalmodighed til for at bære over med ende. Hun lod ofte til at glemme, at det var og, fom havde øvet Barmbjertighed mod hende, og i Stedet derfor anje fig fom den, der vifte 08 Barmhjertighed ved at gaa og arbeide for os. Men Hun overvandt dog mere og mere, efterfom hun fered frem i Til egneljen af Kriftendommens Sandheder, fit onde Hjerte faaledes, at hun fjeldnere overraffedes af fin gamle Egenfindighed og Vrangz villighed. Og jeg maa give hende det Vidnesbyrd, at hun i alt > fom Tjener var den bedfte, vi har funnet faa af Kvinder her. Sit nye Navn i Daaben valgte hun felv, dog jaaledes, at hun raadforte fig med min Kone derom, da hun iffe funde finde et madagasfijt Navn, fom hun fyntes om, og hun desuden gjerne vilde have et vakkert og almindelig gangbart KFriftennavn. Trods Hendes unegtelige Skrøbeligheder Har hun altid givet Indtrykket af at være en mere aaben og ligefrem Karakter, faa jeg kunde med Frimodighed ftede Hende til Daaben. Jeg har om hende den Forvigning, at hun tror med Hjertet, Hvad hun Har befjendt med Munden. Rebetfa har gaaet netop den famme Tid i Undervisning fom Lovife. Jeg ved [intet om hende, før efter at hendes Mand havde gaaet nogen Tid til Daabsundervisning, da han fortalte mig, at hans Kone var kommen til den famme Beftemmelfe fom han. Hun begyndte førft at gaa paa Jomfru Olfens Stole og vifte iffe fiden Flid og Udholdenhed, men røbede ogfaa fnart uhyre fmaa Evner, faa det git fmaat med hendes Fremgang. Dog Fremgang gjorde hun; thi efter et Aars: vedholdende, ihærdigt Arbeide drev hun det dertil, at hun funde ftave godt og faa fmaat begynde at renlefe. Af Luthers lille Katekisme lærte Hun faa noget nær de 5 Parter uden Forklaringerne, og af Vibelhiftorien fit Hun et nogenlunde flart Begreb om Frelfesaabenbaringens vig= tigfte Begivenheder, men ftort videre i Tileguelfe af pofitive Kundffaber vifte det fig lidet gjørligt at drive det, uden forjaavidt at fun jenere har erhvervet fig en Smule ftørre Færdighed i Jndenadfæsning. Det er ikke faa, at hun er taabelig; thi hun baade taler og handler forftandigt, men det er fun hendes jvage Hu= tommelje, fom gjør det faa vanjfeligt for hende at lære noget nyt. Hvad bun førft fan huffe, fan hun ganife godt begribe. Derfor Havde jeg, trods hendes yderft tarvelige Kriftendomsfundifad, ikke nogen fynderlig Betænfelighed ved at døbe hende. Jeg fandt og jaa, at det Heller iffe var forfvarligt at udjætte det længere med hendes Daab, det vilde været at fætte hende paa en noget vel haard Prøve; thi hun ønffede længe inderlig at funne blive døbt fom hendes Mand og hendes lille Søn, og hun var fig vel bevidft, at hun havde faa tungt for at lære, faa at, om jeg havde opjat hendes Daab, da jeg døbte den mere begavede Lovife, vilde hun viftnof ganffe Have tabt Modet. Jeg fan fun have Rejpeft for den Udholdenhed, hun udvifte. Foruden de jmaa Evner, hun har havt at fjæmpe med, Har hun ogjaa havt fit Hus og fine to jmaa Børn at tage Vare paa. Hverken hun eller Lovije har dog efter Daaben ophørt med at gaa og lære. De har begge, efter at de blev døbte, ofret ifte mindre end 3 Dage ugentlig til at gaa i Stolen.
Stjærtorsdag blev den i fin Tid omtalte Safalavfvinde, Ramelofe, optagen fom Lem af vor Menighed. Om hendes Fortid har jeg for revet udførlig; derfor her fun en fort Redegjørelje for hendes Optagelje i Menigheden. Hun gjorde fig unegtelig fyldig i en bevidft Ujandhed forte Gang, hun fortalte om fit Forhold til Misfionen, medens hun var i Antananarivo. Hun fortalte nemlig, at Mr. Ellis ikke egentlig døbte hende i den treenige Guds Navn, forend hun gif nedover til Sakalavlandet, men fun velfignede hende med Vand. Uagtet jeg jo ikke kunde forftaa Meningen af en faadan Velfigneljesatt med Vand, foretagen af en Proteftantiff Misfionær paa en Hedning, naar denne Att iffe var felve Daabsaften, kunde jeg dog, fiden hun felv iffe lob til at vere fig bevidft, at hun havde modtaget Daaben, iffe lade hende gjælde for nogen debt friften. Hun begyndte ogjaa af gaa til Daabsundervisning, men traf fig ganffe fnart tilbage igjen uden at angive nogen nærmere Grund derfor. Hun ftod da længe iffe i noget andet Forhold til og end blot ftabig at beføge Gubdstjenefterne hver Søndag. Vette vedvarede, indtil jeg fom hjem fra min Meife til Natal forrige Aar. Da fom hun til mig og aabenbavede mig fin Hemmelighed. Det hang ba faaledes fammen med hende: Hun var fandt og virkeligt døbt i den tre enige Guds, Faderens, Sønnens og den Helligaands Navn, men da hun gif nedover til Safalavlanbet, fit hun ingen Daabsatteft. Naar hun faa tom til og uden en faadan og tillige iffe havde noget levende Mennefte at fremføre fom Vidne for fig i denne Sag, var hun bange for, at vi fun vilde anfe hende for en Løg: nerffe, og at hun dermed vilde blive berøvet af Adgang til at blive optagen fom Menighedslem Hos og. Derfor tænkte hun at Djælpe fig igjennem ved blot at fige, at hun ikke egentlig var døbt, men fun velfignet, og faa at lade fig døbe nok en Gang. Derfor fom hun og begjærede at faa gaa til Daabsundervisning Men jaa blev hun bange for, at det funde være Synd at lade fig døbe to Gange, derfor traf hun fig bort fra Undervisningen. Nu traf det fig imidlertid faa, at den nye Guvernør, der for omtr. 1!/2 Aar fiden blev fendt til Mahabo og i fin Tid havde været hendes Herre, ogfaa i fin Tid havde ladet fig døbe tillige med fit ganffe Hus. Hun bad mig da ffrive til ham for hende og faa hans Vidnesbyrd om hende. Jeg gjorde faa og FE hans Vidnesbyrd, der i et og alt bekræftede hendes eget Ubjagn. Jeq funde da ikke andet end love hende, at, naar jeg efter en Prøve- og Yorberedelfestid fandt hende moden, vilde jeg optage hende i vort Kivkefamfund fom nabverduydende Medlem. Hun git da fammen med de øvrige Kvinder, fom beredtes til Daaben, og efter lidt over % Har blev hun Skjærtorsdag optagen i Menigheden.
Efter hvad Beretningerne i den fenere Tid meddele fra Mo= vondava, er iffe lidet nu udrettet der. En ikke faa fidet talrig Menighed har famlet fig om Aas, der har fortfat Jafobfens Arbeide der, og Møftvig, der forlængft er vendt tilbage til Tullear, har ogjaa holdt Stillingen der, hvor der forbaabentlig fnart vil blive noget fifrere og roligere end der har været, og hoor da visjelig ogjan Frugt af Ordets Prædiken vil vife fig.
Jorgenfen: Vidnesbyrd 18 Spine fortfattede Meddeleljer fan formentlig tjene til en Emule Orientering for de Læjere, der muligens ikke fjende det norffe Migfionsfelftab nærmere. For udførligere Underretning maa jeg henvife til Norfk Misfionstidende og Seljfabets Aarsberetninger.
Det norffe Misfionsfeljfab tæller for Tiden henimod 900 Foreninger; bisje har Met til at lade fig vepræfentere ved Kreds- og Generalforjamlingerne. Mvindeforeningernes Antal antages at være ca. 2300. Gelffabet deles i 8 Kredfe, nemlig: KMriftianias, Hamars, Throndhjems, Tromsøs, Bergens, Stavangers, Kriftiansfands og Drammens Kreds; i hver af disje Kredje holdes Kredsforfamling de Aar, i hvilke ikke Genevalforfamling afholdes. I de forftjellige Kredje er der Kredsbeftyreljer. Det hele Selffab repræjenteres af en hvert 3die Aar fammentrædende Generalforjamling. Øverfte ledende Inftans mellem Generalforjamlingerne er Hovedbeftyretfen, der har fit Sæde i Stavanger, hvor ogjaa Misfiousffolen findes.
Gelffabets Indtægter er for Tiden omtrent 300,000 Kr. aarlig. Geljtabet ftøttes kraftig af de forffjellige norife Kirkejamfund i Amerika. Disfes aarlige Bidrag beløbe fig til ca. 30,000 År. Et Penfionsfond, hvortil en Ven af vort Misfionsfelffab i Sverige Har ydet 200,000 Kr. er oprettet. I 1864 fit Misfionsjeljfabet fit eget Skib ,Gliejer" til Befordring af Misfionsperfonalet til og fra Misfionsmarkerne. I 1885 ombyttedes dette med , Paulus". Selftabets Organ, Norft Misfionstidende, udgives i ca. 10,000 Erpl.
I Bulu og Natal virke for Tiden følgende Misfionærer: Oftebro (Tilfynsmand), Larfen, Titleftad, Gunbderjen, Leifegang, Borgen, Dahle, P. Nilfen, Steenberg, Stavem, Doktor Oftebro, Braatvedt, Verge, Norgaard og Criffen, og to Damer, Frøken Svenningfen og Diafonisje Ingeborg Jvrdal.
I Madagaskars Indland følgende: Dahle (Tilfynsmand), Bord)grevint (netop valgt til hans Eftermand, da Dahle ventes hjem), Mosaas, Egenæs, Stueland, Lindø, Vig, Nilfen-Lund, Jafobfen, J. Niljen, Meeg, [Svendjen og Selmer, og følgende Damer: Frøken Fojs, Frøken Anderfen, Frøken Nedland, Frøken Kasmusjen og Diatonisje Ebvarda Kriftianjen.
Paa Reife ud er: Nygaard (der har været hjemme 1 Aar) og de 9 nys ordinerede Misfionærer: Ruftad, Aarnæs, Thorbjørnjen, Gahre, Andreasjen, Wetterftad, Guldbrandjen, Eilertfen og Smith, og Frofenerne Siqveland og Nilfen.
Paa Madagaskars Veftkyft: NRoftvig og Aas.
Hjemme er for nærværende: Engh, N. Nilfen, Walen, Doktor Guldberg og Jorgenfen.
Solgenbe ftatijtifte Data give et Indtryk af Arbeidets Refultat og nærværende Kaar: Bulu og Natal.
Optagne i Menigheden i 1886 . . . i 67. Antallet af Menighedslemmer ved gangen of 1886 . 470 J Forberedelfe til Daab . . : 92. Gjenneminitligt Antal af kirke iogende PET Re Elever (vorne og Børn) . . . ER 320. Forfamlingsfteder . . . FS NE ön 38.
Madagaskars Indland.
Optagne i Menigheden i 1886 . . « 18073. Butalet af Menighedslemmer ved Udgangen o 1886 . 11,916. J Forberedelfe til Daab . . . . + 1,772, Gjennemfnitligt Antal af Va Skate, Hn ER 21,000: Glever . 27: 57400 føje AE å + + 80,000. Fovjantlingsfteder " 230. Indfodte Brefter, Lærere og Bræditanter ÆR 728: Uddannede paa det theol. Seminarium . . . 30. Ubddannede paa de to Lærerfføler . . . . . 100. Orbinerede . .
Madagastars Vejtkyjt. Optagne i Menigheden i 1886 . . Antallet af Menighedslemmer ved Udgangen af 1886 J Forberedelje til Daab . .
Ge Antal af kirke; ogee.
Forjamlingsfteder Judfødte Lærere .
20. 100.
40. 700 af J. T. Mallings Boghandels Forlag.
Religiofe Skrifter.
Bibelen i Billeder. To hundrede og fiveti Tegninger af Inlins Sduorr von Carolsfeld. Med indledende og forklarende Text overfat af Jonas Dahl. Med Anbefaling af Prof. Dr. EC. P Caspari, Dr. L. Dietrichfon og H. Gude. Serie A: 120 Tegninger af det gamle og nye Teftamente med Text. I Mappe Pris 15 Kr. Serie B: 120 Tegninger af det gamle og nye Teftamente med Text. I Mappe 15 Kr. Begge Serier: 240 Tegninger med Tegt. I Mappe 30 Kr.; Pragtbind 40 Kr.; do. med Guldjnit og Kasie 45 Kr. Hver Serie fan ogfaa erhoides i 15 Leveringer a 1 Kr. pr. Levering.
Lutherif Kirketidende: Denne Bibel i Billeder være da paa det Vedite anbefalet ført og fremit til Friftelige Hjem. Hvor man har Raad til at affe I Kr.
tjene det Formaal, fom for den friftelige Opdragelie er det førte og tjærefte, at Barnet fra fit Hjem maa tage med ud i Verden den hellige Hiltories Villeder i fit Hjerte."
Bibeljf Neal-Ordbog. Af Prof. €. A. Holmboe. Med ca 300 Træfnit og 1 Kart. 4 Kr.; indb. Kr. 5,20.
Jil en rigtig Opfattelie af mangfoldige Stildringer og Hentydninger i den hellige Skrift er det "
ove og Bildmarfer og deres Næringsveie, borgerlige Forhold, hu , Gudstienelte ifte og Sæder, Bolig 12geraad, Meditaber og Vaaben m. m brage til UD-Oredelje af Rundjtab om disje Forhold udgives nærværende Bog." (Af Udgiverens Horord.
Belsheim, I. Om Bibelen, dens Forvaring, Overjættelje og Ubdbredelfe. 3die Udg. Med 6 Billeder. Kr. 1,20; indb. Kr.
Buiferuds Blad: Vi anbefaler Bogen paa det varmefte fil enhver Bibelven, da den ubmærfer fig jaavel ved Grandighed fom Klarhed i Fremftilingen. Åtte mindit i vore Dage Da der fra mange Hild gjøres Angreb paa Bibel og Kriftendom, er tet godt, at jaadanne Sfrifter fommer ub."
Gaspari, C. PB. Bibeljfe Afhandlinger. 26*/> Mk ft. Svo. Med Forf.s Portræt. 5 Kr.; indb. Kr. 5,80; i Originalb. Kr. 6,40.
For Fattig og Rig: Den hellige Skrift ev med Mette betegnet fom en Guldgrude Dog er Gruben jaa dyb, og mange af dens Skatte jaa ftjulte, at det ikke er alle givet at frem brage dem. Enhver jøgende Bibellæjer vil have følt dette, færlig for det gamle Teftamentes Vedkommende. e bibeljte Aihandlinger af vor tjære og høilærde Profesior Caspari vil for iaadanne aabne nogle af Grubens mindre fjendte Gange, faa defto mere af dens forborgne Guld lan blive tilgiængefigt for Meniqmand. Ingen anden i vort Land vilde i der Grad jom dor:
Flood, Johs. Billeder fra Misfionen. I. Sentral-Afrika. Med 16 Bill. I Kr.; indb. Kr. 1,30 og Kr. 1,80. II. Japan. Med flere Billeder. Kr. 1,75; indb. Kr. 2,10 og Kr. 2,60.
Gislefen, Henriette, Bijpinde. Breve. I Udvalg ved Bolette Gjør. Med anbejalende Forord af Pajtor Guftav Jenjen.  Forfs Vortræt i Fotolithografi. Kr. 2,80; indb. Kr. 3,50 og 4 Kr.
Krogh-Touning, Å, Dr. Guds Ord og Bøn. Til Lærdom, gormaning og Toft. Ordnet efter Katefismen. Kr. 4,50; i Veljfb. Kr. ; en Samling af de Bibelfteder, fom pasier for hvert enkelt Tilfælde i Livet. De tilføtede Bønmr og Salmer er udvalgte blandt de bedfte, vor Kirke eier. Den vil derfor være en Stat for alle Sandhedsiøgende."
Luthers Skrifter i Udvalg. I. Udlæggelje af Davids | 121 Salme. Overlat af Vils Aftrup, Misfionspræft. 40 Øre; ftift heit. 45 Øre. IL. De fyv Bodsjalmer. Overfat af Cand. | theol 3. Å. fornbrække. 85 Øre; indb. I Kr. III. Den 118 Salme. Overfat af Edvard Brun. 85 Øre; indb. 1 Kr.
Hjemmet: m,Det er en meget heldig og Fe Tante — — at paabegynde Udgivelien af et Ubvalg af vor fore Meformator og Kirfefader Martin Luthers Skrifter; thi han er en aldeles enejtaaende Bibelfortolker."
| Skaar, I. M. Lovfange og aandelige Vifer. Tredie Udgave.
fr. 1,20; indb. Kr. 1,80 og 2 Kr. one SETT Stoletid.: fe Sange hører blandt vore varvifuldefte Hivtelige Produrier i ke fenere Aar."
Tijdjendorf, C. Vore Evangeliers AÆgthed. Overfat af I. Belsheim. Med Titelbillede. 40 Øre; indb. HO Dre.
Tifdjendorf, CT. Naar er vore Cvangelier ffrevne ? Frit overfat — | af 3. Belsheim. Med Forfatterens Portræt og 2 Billeder. Kr. | 1,50; indb Kv. 1,80; i Origh. Kv. 2,60.
Sædemanden (Kbhavn): , Tifdendorfe Navn er bekjendt fom en udmærket troende For | fters Navn, hvis Arbeider have bivraget uberegneligt til at giendrive Vantvoens Jndvendinger mod 2Egtheden af det nye Teftamentes Skrifter."
Vidnesbyrd af Kirkefædrene. En Række kriftelige Skrifter i | Overjættelfe. Heraf er udfommet I—XV, der jælges ferftilt Prifen varierer mellem 70 Øre og Kr. 4,50 for hvert Skrift.
For Fattig og Mig Husfædre vil ikke funne ftaffe fit Hjem en bedre Læjeftat end | i;
denne Rakke af Kirkefædrenes Skrifter."
Biftorie og Biografier. Delitfd), 3, Dr. Haandverkerliv paa Chrifti Tid. Et Bidrag til den nyteftamentlige Tids Hiftorie. Med Forord af Dr. A. Chr. Bang. Kr. 0,80; i Shirtingsbind Kr. 1,60. UA Dr. Bangs Forord hidjættes: m,Maatte da dette paa rige Kildeftudier byggede aand Tobe at jaa Henfeende ipreder Lys over den nyteftamentlige Tid, finde mange Læfere Færden, M. I. Johan Fredrik Oberlin. Et Livsbillede fra Tiden omfring den franife Revolution. Med Oberlins Portræt og 3 Billeder. Kr. 1,50; indb. Kr. 2,40.
Mennejfevennen: Forfatteren giver et fyldigt og levende Billede af denne merkelige originale Mand, der med fit Liv og Arbeide har indjtrevet fit Navn i Kirkens Hiftorie."
Misjen, R. Tønder. Ser tirtehiftovifte Foredrag. 14 Ark Svo. | Kr. 0.80; indb. Kr. 1,50.
Lutherif Kirfetid.: ,Ved at give en af jelve Kilderne pit og derfor mere detaljeret Kremftilling af enfelte af Kirkens meft fremragende Verfonligheder, har Forf. paa en levende Maade meddelt Hovedtrækfene af fttirfens rige Udvikling t de første Aarhundreder."
il Å > . Poulfen, B. Fortællinger af Norges Htjtorie. Med talrige Slluftrationer og et Kart over det gamle Norge. Vil udkomme i 20 a 24 Hefter paa 5 Ark til den billige Pris af 50 Øre pr. Hefte.
Værk fom en Folkebog, der fortjener at ftøttes af en t Eubitription."
Gjengangeren: Det er en Bog, hvert enejte Hjem burde eie,"
Voulfen, B. Fra Reformationstiden.  Kirkehiftoriffe Livsbilleder fra forffjellige Lande. Med 4 Portræter. 3212 Ark Sup str. 3,50; indb. Kr. 4,80 og Kr. 4,50.
Bergens Tidende: Jeg ved næften ikke ben Bog, fom i en jaa rolig, fagte glidende Horm giver et jaa fuldt og fraftigt Indtryk af en ftormende bevæget Tidsalder og dens Liv Man maa uvilfaarlig føle, at der ligger et Perjonlighedens Vidnesbyrd bag Fortællingens Strøm, — — —. Fortallerens eiendommelige Dygtighed fremtræder dernæft i den Lethed, hvormed alle de enkelte Livsbilleders brudte Gtraaler jamles fom i en Lindfe til et helt gjennemfigtigt Billede af Tiden." 5 É HEE ; ;
Pry, A. 5. VW. I. Livsbilleder fra Krifti Kirkes Hiftorie. 26 Arf ft. 8vo. Med 4 Portræter. 3 Kr.; indb. Kr. 3,80.
Almuevennen: Bogen maa utvivljomt regnes blandt vore læterigfte og bebite Firkebiftorifte Folfeftrifter, og den fan derfor ikke nofjom anbefales enhver. Prilen er meget lav."
Reformatorer, den lutherffe Kirkes, og nogle af deres Medarbeidere. Ved I. Belsheim. Med 9 lith. Portreter: Kr. 4,50; indb. Kr. 5,50. Uden Portræter: Kr. 2,50; indb. Kr.
Indhold Johs. Huis. — M, Luther, — F. Melanhton, — F. Myeoni Bugenhagen. — ©. Spalatin, — Juit Jonas. — B. Creusiger. — L. Spengler.
Reifebeflrivelfer.
Jordens Opdagelfeshiftovie. Af Jules Verne. Aut. Udg. for Norge og Danmark, ved B. Geelmuyden. I. De ftore Reijers og de ftore Reijendes Hiftorie fra de ældfte Tider indtil Udgangen af det 17de Aarhundrede. Med Portræt, 107 Illuftr. og Karter. 92%/s Art ft. 8vo. 8 Kr.; indb. i Origb. 10 Kr. IL Det 18de Aarh. ftore Sømænd. Med 118 lufte. og Karter. 31%/ Art jt. Svo. 8 fr; indb. 10 Kr. III. Det 19de Aarh. Reifende i Aarh.3 forfte Halvdel. Med 108 Jlluftr. og Karter. 7 Kr.;indb. 9 Kr.
Folkebladet: Medens Almenheden før kun hav kjendt enkelte berømte Opdagere og deres Heifer, faa faar man i denne Bog alle ftore Reijende og deres Metjer fra de ældjte Tider indtil Begyndelfen af dette Aarhundrede bejfrevet ualmindelig fængilende og tiltalende af en af Nutidens aandrigite og mejt betjendte Forfattere. Værket er desuden forjynet med mange Por: træter jamt talrige Sanbdftabs:
Grad i Forening med den værdifulde og paalidelige Text til at forøge Interesjen for dette for: træffelige Vært."
. Sove, Carl. Hoved<Jægerne paa Borneo. Beretning om en Reife opover Mahaffam og nedover Varito jamt Reifeffildringer fra Sumatra. Med Forf.$ Biografi og Portræt, 8 tontryfte og 12 andre Billeder famt 1 Kart. Folfeudgave 4 KÉr.; indb. Kr. 4,80 og 6 År.
MAftenpoften: ,Dette Værk flutter fig værdigt til den Række interesiante Reifeværker, jom i de jenere Aar er udtommen paa den Mallingite Boghandel Forlag. Interesjen forøges denne Gang bed, at de ffildrede Meiler hører til de bderit faa Bidrag, vort Land har funnet yde til de ftore Opdageljesreijer.
port Bublitum, og fom man maa være Forlæggeren tatnemmelig for at have indført i vor Biteratur."
Bod, Carl. Templer og Glefanter eller Beretning om en Unbderføgelfesreije gjennem Siam og Lao. Folfe-Udgave: Med og et art. 6 Kr; indb. Kr. 6,50, Kr. 7,20 og i Origb. 8 Kr.
Stifling-Magazin: m,Vor berømte Landémand C. Bod, der ifjor introducerede fig Hos vort Bublifum med en Beretning om fine mærfelige Reifer paa Borneo og Sumatra, fremtræder her med et Værk, der paa en værdig Maade flutter fig til hans foregagende. — — — — Alf, hvad der er mærkeligt i Landets Natur eller Frembringeljer, i Folkets Liv, Saber, Skikke, Ne: tigion, Tunit ofv., alt fildrer han friftt og levende, og da han er en flint Tegner, har han funnet ledjage fine Efildringer med en Række Flluftrationer, hvorved dette ,Templernes og Glefanternes Sand" træder endnu mere tydeligt og ledende frem for Læferen."
Ghrijtopher Columbus. Efter de nyejte Kilder. Med Portræt, 14 Sluftr. oa 1 Kart. Indb. Kr. 1,30.
Goofs Meifer i Sydhavet. Med 32 Sluftr. Indb. Kr. 1,30.
Dagen: Det er en lige faa underholdende fom belærende Læsning, der her bydes i Be: retningerne om de to fførfte af alle Verdensomieilere, hvis Opdagelje af Amerika og de auftraliffe Eydhabsøer blev af en jaa epokegjørende Betydning for den hele Verden. Skrevne i et let og behageligt Sprog og mærkværdig prisbillige have disje Bøger væjentlige Betingeljer for at blive populær Læsning." J J :
Dahl, Jonas. Paa hellig Grund. Kirkelige NReifeffisfer og Indteyf. 15 Arf Svo. Kr. 2,50; indb. Kr. 3,50. > Lutherif Ugeffrift: — Bogen er i Ordets bedfte Mening underholdende. Den er faa livligt ftrevet, at vi have feet Børn i Konfirmationsalderen læje den med ftor Glebe; men den er tillige jaa ftemningsrig og jand, at ogiaa alvorlige Mænd ville finde fig vel ved at lade dens Billeder gaa forbi Sjælen, naar de er trætte af Dagens Mie." :
Koren, W. F. Retjeindtryt og Skildringer fra det hellige Land. Med 12 Iluftr og 1 Kart. 1 Kr.; indb. Kr. 1,46 og 2 Kr.
Dagen: ,Det er ligefom et ytte Bibelbiftorie, fortalt i et overordentligt fmuft og vent Eproz, fom her oprulles for 03.
Mund, I. St. Minder fra en Jerufalemsfærd. Med 14 Jlluftr. og 1 Kart. Kr. 1,50; i Papb. Kr. 1,80; i Origh. Kr. 2,50.
Fædrelandet: Vi giver derfor Bogen vor bedfte Anbefaling og bringer den varmhjertede Forfatter en Taf, for hvad han i den har fortalt om det Land, fom Gud ga! raels Børn i ie, og hvor han jelv vandrede omkring i fin Fornedrelje. Bogens Uvftyr e utt og Kartet over Jeruialem jærdeles greit og anffueligt." å ;
Norvenffiold, A E. Vegas Reife omfring Afia og Europa tilligemed et hiftoriff Tilbageblif paa tidligere Reifer langs Nordfyften af den gamle Verden. Med 250 Fllufte., 10 Karter, famt 4 Vortræter i Staalftif. I—II Bind. 16 Kr.; indb. Kr. 20,50.
Mennejtevennen: Dette Værk er i alle Henjeender et Arbeide, der er den ftore Op: dager værdigt, Rigt illuftveret fører det Læjeren ved en oplyjende, høijt interesfant Text i et fer og behageligt Sprog gjennem diske arktiske Egne, iom ved de fidjte Wars Opdagelier er blevne i jaa Hei Grad inferesjante for hele den civilijerede Berden, men meft for og Nordboere."
Stanley, Henry M.  Gjennem det morte Faftland, eller Nilens Kilder, rundt Æqvatorial-Afritas ftore Judfoer, nedad Livingftone= floden til Atlanterhavet. Med 144 Jlluftr., flere Karter og Portræter. I—II Bind. Pragt-Udgave: 16 Kr.; i Origh. 20 Kr Folfe-Udgave: Kr. 10,50; indb. 13 Kr.; i Origh. 14,50.
Hjemmet: ,Naar man har [wit denne Bog, ved man iffe, hvad man meft ffal beundre, enten Stanleys Heltemod og Ihærdighed, eller hans Gave fom Forfatter til at fremitille fine mange Reijeeventyr og de fortryllende Egne han har beføgt, paa en mut, fængilende og tiltatende Maabe. Vrifen er meget billig, uagtet Ubftyret fyldeftgiør alle Fordringer til en jmag= fuld Folfeudgave."
Pp. T. Mallings Boghandel.