De første disiplene - Metodistkirken i Drammen
Preken søndag 12. juni 2021, Takkedag.
Det er takkedag søndag 13.juni. Vi skal takke hverandre før vi tar en lang ferie, hvor mange ikke ser hverandre på to måneder. Mange av oss er glade i menigheten vår. Det er rart å tenke på at vi er etterfølgere av noen redde fiskere som fulgte Jesus.
Vi har hørt om hvordan det hele startet. Jesus kalte noen helt alminnelige mennesker til å bli disipler. Som vi kunne lese, så var det ikke bare Jesus som gikk til en og en, men de han kalte, tok gjerne en annen med seg. Slik vokste disippelflokken. Slik har disippelflokken fortsatt å vokse i snart to tusen år. Noen blir direkte kallet av Jesus, andre blir dratt med av venner.
Vi kan jo tenke på vår egen historie, vår egen troshistorie, som det heter. Hvilke mennesker var avgjørende for oss for å bli Jesu disippel. Var det noen som dro oss med? Min tilhørighet handler om geografi. Fordi jeg bodde i nærheten kom jeg i klasse med en som var menighetsbarn. Noen tok meg med.
Alle har vi fått et kall til å bli disippel. I Metodistkirken sier vi også at vi er kallet til å gjøre andre mennesker til disipler. Jeg liker ikke alltid dette uttrykket «å gjøre til disipler». Det kan høres ut som om en skal «gjøre» noe med andre mennesker så de ikke lenger er som de var. Ingen liker vel å bli bedt om å forandre seg. Ingen liker vel å få høre: «Du er ikke Jesu disippel, men jeg vil gjøre deg til det». Da er det fint å legge merke til hvordan Jesus møtte Natanael. Han bekreftet ham. Han bekreftet hans tro og hans levemåte. Jeg tenker at det er veldig lurt. Jeg tenker at det er å vise Jesu kjærlighet. I stedet for å se på andre mennesker som hedninger som vi skal få til å tro, så går det an å bekrefte troen deres.
Det er også verdt å legge merke til at da Jesus kalte, sa han ikke tro på meg, men han sa "følg meg". Dette synes jeg stemmer godt med Metodistkirkens teologi. Det handler om å følge Jesus, bruke Jesus som forbilde. Jesus gikk rundt og forkynte med og uten ord. Han gikk rundt og gjorde godt, kan vi lese.
Derfor har vår kirke et kirkesyn som handler om at det å gjøre godt, er noe vi er kalt til uten å tenke på at det er misbruk av tiden vår hvis vi ikke får dem med til kirken. Biskopen snakker til og med om å sette Metodistkirken på spill. Vi skal ikke bare si «Kom til oss». Vi skal gå ut, og kanskje skal vi bli der. Vi er kallet til å la andre mennesker føle seg sett av Gud.
Jesus spurte: Hva leter dere etter? Disiplene hadde sikkert ulike forventninger til denne Jesus. De var vokst opp med forventninger om denne Messias som de gamle skriftene snakket om. Uten å helt vite hvem denne Messias var, tenkte de at nå, endelig hadde de funnet ham. Nå trengte de ikke lete lenger. Det er lurt å avklare forventninger når vi skal dele troen med noen. Det er lurt å spørre om hva den andre trenger. Det er god sjelesorg. Jesus var god på det.
Natanael følte seg sett. Han hadde opplevd det Metodistkirken kaller «den forutgående nåde», uten å kjenne til ordet en gang. Jesus hadde sett Natanael før han hadde sett Jesus. Det var imponerende for Natanael, og Jesus svarte: Bare vent, det blir større ting enn dette.
Større ting enn å bli sett av Jesus?
Her er det fort gjort å lage en teologi som sier at det å være Jesu disippel, er å kunne gjøre mirakler.
Allerede Augustin, på 300-tallet snakket om underne i Johannesevangeliet. Han la vekt på hvilke mirakler vi kan se i naturen. For eksempel vinunderet, det første underet i Johannesevangeliet, hvor vann blir til vin. Så sier Augustin: Dette vinunderet peker på det underet som skjer i naturen. Vann blir til vin, bare at det tar mye lengre tid. På samme måte tenkte han om helbredelsesunder. Hver gang Gud hjelper legene på operasjonsbordet, skjer det et helbredelsesunder, bare at det kan ta mange timer.
"Du skal få se større ting enn dette". Augustin advarte mot å lete i miraklene. Se på naturen, sa han, og du vil se større ting enn dette.
Vi har de siste månedene vært vitne til naturens under. Fra da det så helt dødt ut, til det i dag er grønt over alt. Gud blåser sin livskraft inn igjen og igjen. Hver vår opplever vi det samme. Det er ikke et entydig tegn. Det er ikke alle som ser Gud i naturen. Men vi som er kalt til disipler, vi kan tillate oss å takke for de underne vi ser daglig.
Og vi kan takke for de underne vi ser gjennom menneskene, som også er en del av naturen. Når vi føler oss sett, så kan vi tolke det som om nå er Gud på ferde.
Fortellingen om Jakobs drøm, himmelstigen, kunne alle på Jesu tid. Johannes hadde nettopp vitnet om Jesus dåp, hvordan Den hellige ånd kom ned over Jesus som en due.
Jesus sa ikke bare: "Følg meg". Han sa også "Hva leter dere etter?". Jesus er en som ønsker å møte oss der vi er i det vi trenger. Hvilke behov har vi?
Å følge Jesus innebærer ikke et liv uten problemer. Jesu har ikke lovet et fravær av smerte, men et nærvær i smerten.
På en takkedag kan vi hjelpe hverandre med å se på seg selv som verdifull. Det å være kallet, det er ikke en sur plikt. Det handler om å bli sett på som verdifull. Gud ser på oss som verdifulle. Vi kan hjelpe hverandre til å se på seg selv som verdifull.
Det er ekstra fint å ha medlemsopptakelse på en takkedag. Å bli medlem av en metodistmenighet kan høres voldsomt ut. Hvordan kan et menneske love å bruke sine ressurser i en menighet? I en menighet er vi med på et stort spleiselag. Av og til orker vi å være en aktiv disippel, andre ganger har vi mer enn nok med å ha mot til å leve. Uansett er vi alle Jesu disipler.
På en takkedag kan vi kanskje si til hverandre: "Takk for at du finnes." Det er selvfølgelig ikke egen fortjeneste at vi finnes, men å være bevisst at som Jesu disippel mottar vi livet som et under hver eneste dag. Takk for at Gud finnes. Takk for at du finnes.
Da Jesus kalte sine disipler, var det som NaMu snakker om å multiplisere seg selv. Riktignok er ikke det å være Jesu disippel det samme som å være Jesus selv, men Jesus gav sitt oppdrag videre. Etter Jesu død skulle disiplene videreføre Guds kjærlighet. Jesu disipler skulle få den Hellige Ånd slik at Gud ble både i oss og rundt oss. Det virker som om Jesus er opptatt av å organisere. Da jeg ble metodistprest, fikk jeg høre noe morsomt: Metodistkirken var en gang god på tre ting: Sosialt arbeid, åndelighet og organisering. Så stakk Frelsesarmeen av med det sosiale arbeidet, pinsevennene stakk av med åndeligheten. Så sitter vi igjen men en kirke som er veldig god til å organisere. Det høres litt blodfattig ut, men jeg tenker at dette lærte vi av Jesus. Jesus selv sørget for at det ble noen etterkommere etter ham. I dag kaller vi det Jesu disipler.
Vi husker hvordan det gikk da det virkelig gjaldt. Denne Simon som ble kalt Peter, som betyr klippen, han skulle kirken bygges på. Han fornektet Jesus. Men han ble kirkens første leder.
Så sitter vi her, to tusen år senere. Vi skal ha medlemsopptakelse, vi har fått hele Kongsberg tilsluttet oss, vi har fått et medlem fra Trondheim. Noen kaller Gud på direkte, andre blir tatt med av venner.
Kan det komme noe godt fra Hokksund? Nasaret var en by de ikke ventet seg stort fra. Jesus var vokst opp i fattige kår, blant et marginalisert folk. Hva skal til for å tro på noens autoritet? Mye handler om å føle seg sett. Uttrykket å «sitte under fikentreet» er å studere Toraen, Loven. Vitnesbyrd handler om å fortolke tekstene på egen hånd. Alle i en menighet har fortolkningskompetanse. Aller helst skulle vi sittet og snakket sammen. Runde bord i kirkerommet! Jeg skulle ønske vi kunne fortalt hverandre vår troshistorie. Fortalt hvordan vi ble en Jesu disippel. På den måten vil også vi se englene som stiger opp og går ned fra himmelen. Jeg har i disse elleve årene som metodistprest sett mange engler. Det skaper takknemlighet. Jeg har opplevd meg sett og elsket. Jeg har mye å være takknemlig for når jeg nå slutter i full stilling som metodistprest. Tusen takk.