Fredag 16.06– Sandra i bane rundt jorda og aldri bytt mobil | Film på TV
Fredag 16.06– Sandra i bane rundt jorda og aldri bytt mobil
OK. Hvis du bytter mobil, virker ikke bekreftelse av Nettbank eller Vipps på mobil lenger. Det er ulogisk, men egentlig er hele systemet med at du skal administrere økonomien din på en spillmaskin ganske teit. Det betyr at foreldreforeningen på det utgående trinn 8 ikke får de 100 kronene jeg ikke ante at jeg skyldte dem, så nå har jeg sagt fra. Jeg har fått Samsung 7 Edge, og utbetalingene herfra har stansa for godt. Hvis noen vil ha penger, kan de komme på døra med en Visa-maskin. Jeg anerkjenner Visa. Men jeg anerkjenner ikke sedler eller mynt. Bortsett fra det er fredagen OK, og noen av filmene er bra.
Bildet er ikke snudd. Sandra svever.
Uma Thurman svever med Luke Wilson.
Det finnes én scene som antyder at dette kunne blitt en film. Uma Thurman hiver en levende hai etter Luke Wilson i sjette etasje. Hun treffer. Resten bommer så overraskende at «My super-ex girlfriend» kommer til å bringe menneskene tilbake til biblioteket.
Sjakklubbene vil få rekruttering. Likeledes familie-pantomime av Hugo-historier og klipping av versailliske rokokko-silhuetter. Mozart på merskum-blokkfløyte. Paradishoppelser og hestemøkkgjødsling av kjøkkenhager, luting av hjemmelaga bokklubb-bokhyller og etikettmerking av gamle jazz-lp-er. Det er fare for at regissør Reitman kan ha avsluttet kinofilmens mangeårige innflytelse på folks hverdag.
Hvis man deriverer den til én setning, ser filmen lovende ut: Jente-uheldig husdesigner forsøker å bli kvitt den krevende dama si fordi hun viste seg å være supergirl.
Etter den setningen går alt galt. Luke Wilson virker uelegant kroppblåst slik det kan skje med eksfotballspillere på VIP-meny og hvislehvisker replikkene som om de skulle romme hemmeligheter om Jesus som ettbarnsfar. Fotografen har fått Uma Thurman til å se ut som to meter salat-offer, og de nevrotiske faktene hennes blir misbrukt på replikker som er så dårlige at de til sammen inneholder ord nok til omtrent én hel setning.
Handlingen beveger seg innenfor en liten sirkel av nedslående komedie-klisjeer. Den vittige kameraten (Rainn Wilson) når et slags offisielt Stillehavsdyp av ellers umålbar talentløshet, Anna Faris klarer å forminske seg sjøl til en passerbar fortaus-lindsay i rollen som den hyggelige venninnen. I gjentatte forsøk på å se småsprø ut forvrenger Thurman ansiktet så man skjønner at G-en i G-girl ikke står for punkter i hø-hø-anatomien, men grim og gal. Scene etter scene dør på grunn av umusikalitet, hollywoodske gjentakelses-psykoser (aldri gjør noe annet enn det opplagte) og skuespillere uten bremsevæske. Fram med ludobrettet. 2006.
Owen Wilson svever ikke, men han plager Kate Hudson og Matt Dillon.
Man skal ikke forvente mye av en ny Van Damme-film. Men den bør nok ha litt spenst. I «The hard corps» er 46-åringen den eneste synlige belgieren, hvis man ser bort fra at politiskurken er litt belgisk i huden. Ellers handler det fra et miljø av boksere og hiphop-ere, der Van Damme stadig er spesialstyrke-veteran og gjentakelig skal passe på de som er større enn ham. En film som dette skal ha en skikkelig helt som kommer inn gjennom effektrøyken med fyrverkeri i begge hender og velsådet i sinne. «The hard corps» er i likhet med så mange en film som holder igjen, som om den er litt sjenert over at den ikke har mellomfag i brie. Sånn skal ikke en VHS-helt være. 2006.
Noen ar gitt Kristoffer Joner et gevær. Det ville jeg ikke gjort.
Da denne filmen ble laget, var Kristoffer Joner allerede en så etablert personlighet, at det viktigste ved filmen også utenfor Stavanger var sånn: «Noen har sett Joner i naturen. Det var nifst.» Hyttetur er riktignok en by-ting på samme måte som drikking av småpilsflasker med penneskaftgrep. Men livet i skogen krever avgjort tilstedeværende mandighet for ikke å bli en slags «Out alone». Selvfølgelig gikk det bra. Joner er kvass i kantene og hard i blikket. Alle vi som alltid sa at han like gjerne kan spille Hitler som Reidar, kom til å få rett, og vi liker å få rett.
I «Villmark» er alle skuespillerne gode. Historien er kanskje ikke noe å gå på veggene av, men forventningen om at det kommer til å oppstå en god historie, er intens. Bjørn Flobergs durabelige anvendelighet skaper en slags voksenpervers undergangstone i filmen, og de unge skuespillerne veksler om sårbarhet i Mano-Mannens biotop.
Marko Kanic er filmens største overraskelse. Ikke at han kan spille film. Men at han finsliper en halvklovn i ødemarka og får til å være uanstrengt morsom i mørket og klaustrokulda.
«Villmark» er en perfekt hjemmefilm. Den er tett og konsentrert, med tydelige roller og nifse blikk. 2002.
Og dette er Patrick Wilson, som har svevd med Anne Hathaway.
Dette er et liksom-shyamalansk undringsdrama om de som overlevde flyulykken. Hvorfor opplever de så rare ting? I «Passengers» er Patrick Wilson en påkjenning. Han sjekker seg usjarmerende innpå Anne Hathaway, som er en så stillfaren og uskyldig krise-psykolog at hun kunne tilbrakt fjorten dager på Hardangervidda med Valla og Yssen uten å heve stemmen.
Hathaway ble antakelig ikke født. En av Disneys Snehvit-tegnere laget henne av kullstift og gammel vaniljepudding, og hun har så store, mørke Audrey-øyne at man får lyst til å bli optiker.
Fordi hun mangler normale aggresjonsevner utvikler historien om de mystiske passasjerene seg dit hen at Wilson og Hathaway blir kjærester og har sex, en kjønnslig forening som det må lages lover mot. Men det finnes en grunn til alt, og denne filmen betjener seg i hvert fall av poetisk urimelighet. Jeg røper ingen ting.
Det finnes en forklaring på alt. 2008.
Nei. Ta vekk handa. Gå hjem.
Iben Hjejle ler oppgitt etter å hatt sex med en musikknerde.
Sånn går det når pappaer skal stelle hjemme. Kfr. Asbjørnsen og Moe.
← Torsdag 15.6.–Torsdag er dagen med det rare i, og tysk klassiker Lørdag 17.6.– En litt innholdsrik lørdag i sommer-magien →