Det er i disse dager en omfattende debatt om forslagene i NOU-rapporten fra Sjømatindustri-utvalget (2014:16) som nå er ute på høring. Engasjementet er stort og bredt. Det er forståelig og nødvendig. I mange kystsamfunn i Nord-Norge er det et sterkt eierskap til sjømatnæringen og spesielt hvitfisknæringen. I lys av det som kommer fram i debatten vil vi peke på noen viktige forhold.
Stoltenberg-regjeringen oppnevnte utvalget for å foreslå tiltak som kan bidra til økt verdiskaping i hele den norske verdikjeden for sjømat, altså både på sjø og land. Bakgrunnen for oppnevningen av utvalget var at betydelige deler av sjømatindustrien i mange år har slitt med dårlig lønnsomhet. Fiskeindustrien på land har også blitt en stadig mindre attraktiv arbeidsplass for norske arbeidstagere. Den har gått fra 90% sysselsatte norske statsborgere i 2000 til under 60% i 2012. I sum gir ikke sjømatindustrien så mange gode arbeidsplasser, den verdiskaping og de skatteinntekter til den norske velferdsstaten som den kunne gitt.
Den totale pakken med tiltak fra utvalget skal gi en større kake å fordele fra fiskerinæringen til samfunnet, inklusive de som setter sin arbeidskraft og kapital inn i næringen. Utvalgets tiltakspakke skal ikke gi høyere verdiskaping i sjømatindustrien på land på bekostning av fiskeflåten. Det er mulig å øke verdiskapingen både på sjø og land ved at politikken gir større fleksibilitet i valg av løsninger og bedre muligheter til å investere i teknologi og medarbeidere.
Det er langt fra havet og kaikanten til markedene og konkurrentene der ute. Men selv om vi ikke klarer å observere markedene direkte, så har de en stor innflytelse på fiskepriser og lønnsomhet. Konkurransen i hvitfiskmarkedet er spesielt tøff. Det er mange utenlandske konkurrenter i fiskeri og oppdrett med langt lavere kostnader, som hele tiden leter etter nye løsninger som kan gjøre deres hvitfiskprodukter mer attraktive og produksjonen rimeligere.
Samhandlingen mellom fiskeflåten og sjømatindustrien er helt avgjørende for kvalitet og konkurranseevne. Det har stor betydning for en fiskeindustribedrift når fiskefartøyer velger å fiske, hvor mye de fanger, hvordan de fanger fisken, hvordan de behandler den om bord, og hvordan de kommuniserer med bedriften på land. I moderne sjømatproduksjon skal flere ledd gjøre mange ting riktig for å få høy pris og holde kostnadene nede. Bl.a. Nofima har dokumentert at her er det betydelige utfordringer og store verdier som går tapt.
I dag er fangstene begrenset av individuelle fiskekvoter, men bare fiskere og fiskebåtredere kan eie kvoter. Et flertall i utvalget foreslår at også sjømatindustribedrifter skal få eie fiskekvoter, gjennom en endring i deltakerloven. Gjennom bedre styring av fangstene vil dette bidra til en bedre utnyttelse av kostbart produksjonsutstyr, bedre evne til å tilfredsstille krevende kunder, og bedre arbeidsplasser. Ikke alle sjømatindustribedrifter vil ønske å eie fiskekvoter. Poenget er at de som mener de kan bli mer konkurransedyktige ved å kjøpe fiskekvoter skal kunne gjøre det, i konkurranse med andre bedrifter på sjø og land.
Det er en misforståelse at utvalget vil la utenlandske selskap få eierskap til fiskeressursene. La oss gjøre det helt klart at hele utvalget sier at eierskapet til fisken – vår nasjonale fornybare fellesressurs - skal være på norske hender. Dette er en forutsetning for å tillate at deltakerloven endres. Fiskeriministeren har satt i gang en juridisk utredning av dette spørsmålet, og har sagt at det er uaktuelt å endre deltakerloven hvis nasjonalitetskravet faller bort.
I mange kystsamfunn er folk bekymret for framtiden, for arbeidsplasser og verdiskaping. Utviklingen over tid viser at det har mange god grunn til å være. Økningen i andelen som tar høyere utdanning og store teknologiske endringer i produksjon av varer og tjenester er viktige faktorer som legger press på kystsamfunn.
Spørsmålet er hvordan denne NOUen bidrar i forhold til kysten og kystsamfunnenes framtid. Et svar på dette er at utvalgets tiltakspakke vil bidra til å styrke konkurranseevnen og den totale verdiskapingen langs kysten. Så sier utvalget at dette må være basert på at samfunn og bedrifter langs kysten må få lov til å konkurrere under like betingelser om arbeidsplasser og verdiskaping. En slik konkurranse vil i sum gi mest til samfunnets velferd. Og vi må være så ærlige å si at dette ikke bare vil gi individuelle vinnere, men at noen også kan tape i konkurransen.
I vurdering av kvoteeierskap sier NOUen på side 98 at: «Utvalget ser at samfunnet kan ønske å ivareta den overordnede regionale fordelingen av økonomisk aktivitet og sysselsetting langs kysten. I utformingen av fremtidige reguleringer må myndighetene vurdere i hvilken grad ytterligere begrensninger er nødvendige for å ivareta disse hensyn.
Regulering av kvoteeierskap som hindrer geografisk forflytning av kvoter fra Nord-Norge eller uheldig selskapskonsentrasjon er i verktøykassen til politikerne. Et viktig spørsmål er på hvilket regionnivå omsetning av kvoter skal være avgrenset til. Dess mindre regionene blir, dess vanskeligere vil det bli å få de innovasjonene og den verdiskapingen som samfunnet potensielt kunne tatt ut.
Utvalget er opptatt av at fiskerinæringen skal bidra til fellesskapet. NOUen peker på muligheten for å innføre en form for ressursrentebeskatning i framtiden. Da må imidlertid næringen være regulert slik at det muliggjør en lønnsomhet som fellesskapet kan inndra en andel i skatt til finansiering av velferdsstaten vår.
NOUen forsøker å gi en skikkelig og grundig analyse av utfordringene til en næring som konkurrerer internasjonalt og samtidig må konkurrere om verdens dyreste arbeidskraft. Det blir spennende å se i hvilken grad det kommer høringsinnspill som både tar innover seg disse utfordringene, og er konstruktive i forhold til fremtidens samfunnskontrakt mellom fiskerinæringen i Nord-Norge og kystsamfunnene.
(Til daglig er Edel O. Elvevoll professor og dekan ved UiT og Ragnar Tveterås professor og senterleder ved UiS).