Gunnar Andersson/RES · 10 Dec 2012
Offpist i världsklass På huvudgatan Via Roma går pudel och pälsparaden av stapeln varje kväll, när eleganta italienare spatserar före middagen. Foto: Eleonora Greco
Smaka på carvingvänliga pister, storslagna vyer och fantastisk offpist med bergsguide om du besöker italienska Courmayeur.Foto: Eleonora Greco
Courmayeur är en genuin italiensk skidort.Foto: Eleonora Greco
Längs klassiska Mont Blanc, som heter Monte Bianco på italienska, finns fin åkning för den som letar lite.Foto: Eleonora Greco
Tre kabinbanor tar dig upp till syrefattiga nivåer.Foto: Eleonora Greco
Mat, vin, bakelser och shopping är populärare än vilda after ski-fester i Courmayeur.Foto: Eleonora Greco
Folk som jobbar i snösvängen brukar skämta om att de känner igen italienska skidåkare på att solglasögon är dyrare än skidorna, och visst ligger det en del sanning i det påståendet. Uppe bland pisterna i Courmayeur hittar du lika många serveringar som liftar, men de finns där av en orsak; få liftsystem i världen erbjuder lika storslagen utsikt som vid foten av Monte Bianco, eller Mont Blanc som vi skandinaver säger. Här glider du den taggiga alpjättens milsbreda sydsida i ständigt blickfång. En gigantisk mur av klippväggar, glaciärer och motorvägsbreda moräner bland vilka tränade ögon dessutom siktar ett par dramatiskt placerade bergshyttor och några offpistspår i spektakulära linjer. Det är vilt, vansinnigt och bländande vackert.
Ändå möter du förvånansvärt få alpina äventyrare i Courmayeur. Extra märkligt med tanke på att det går tretton på dussinet i Chamonix på franska sidan av samma storfjäll. Den stadsliknande byn är faktiskt lite trött. Fåtalet övervintrande skandinaver och finnar häckar på Bar Roma. Britter på charter brölar på andra sunkiga vattenhål medan de traditionella italienarna knappt ens tycks ha hört talas om vår nordiska after ski. De promenerar mest bara längs den bilfria huvudgatan, fönstershoppar och mumsar bakelser på anrika Caffé della Posta. Päls- och pudelrallyt rullar varje eftermiddag.
Ändå framstår lilla Courmayeur sällan som snobbigt. Här jobbar grönsakshandlaren granne med Armani och krimskramset i souvenirbutiken följs av en halvdyr antikaffär, ett helkitschigt galleri med fastighetsmäklare som kränger "country homes", samt en pizzeria med slätstruken matsedel. Modemedvetenheten är flera gånger större i svenska Åre. I Courmayeur anar du däremot ibland en annan slags prestige, ex-emplifierad av åkare som tjugo år efter skidklädernas inköpsdatum fortfarande rör sig ledigt i samma klädstorlekar.
Men – och detta är viktigt – pisterna ligger inte på Monte Bianco, utan på en mindre knöl intill. Skidområdet är kompakt och tämligen begränsat. Eftersom vi är i Italien är pisterna välskötta och vi som wobblade omkring på den smala skidans tid tinar gärna upp minnet med skogsskidåkning. Numera är den förbjuden av omtanke om djur och trädplantor, men främst sedan säkerhetstjänsten tröttnat på att samla ihop alla illa åtgångna trädkramare. Kvar av Courmayeurs fina offpistmöjligheter är i stort sett bara glaciäråken på självaste Monte Bianco – och då snackar vi världsklass.
Det börjar med tre kabinbanor som byggts direkt efter andra världskriget. Sista sardinburken tar endast åtta personer och avstigningen sker 3 462 meter över havet. Syrefattigdomen slår direkt, pulsen stiger, pjäxorna väger bly och kroppen saknar den ork som behövs, för uppe på Monte Bianco finns inga pister. De flesta söker sig hit för att följa den populära och vackra, men störande flacka glaciärturen Vallée Blanche mot Chamonix. Följ i stället metalltrappan som bultats fast i den stupande bergskanten mot Toulaglaciären. Dagar med kall och fluffig pudersnö är förvisso ganska lätträknade eftersom åkningen ligger inklämd mellan två skarpa bergsryggar i sydläge, men strunta i det. Glid iväg när morgonsolen precis börjar kläcka den omsmälta skarens jämnhårda yta och du får världsmästarföre. Rikta skidorna i fallinjen, ta ordentlig fart, kantställ med jämn belastning och dämpa utgången med böjda knän. Lika kraftfullt som enkelt. Det handlar bara om att hålla balansen och följa bergsguidens order, för uppe på Monte Bianco behöver du någon att hålla i handen. Inget snack om saken.