aA. £. 0. E. Vogter eder for Afguder.
Kriftiania 1876. Wm. Gram's Forlag. Trykt hos A. VB. Brøgger.
Hjemfomften .
Det førfte Skridt Raadflagningen .
Den førfte Stjærmydfel Et afgjørende Skridt Middagsfelffabet .
En ftormende Morgen . Oppofifion.
Skøiteløbningen . Sygeværelfet . Virkningen af et Ord . En lysftraale.
Stille Liv i Hjemmet . Styerne famle fig Beregninger .
En Opofrelje.
130 136 145 154 161 22. 23. 24. 25. 26. 27. 28.
Suvelffrinet Beien nedad . 3 Dalen .
Mørke og Forfærdelfe .
Opjsgningen . To Modfetninger Det er forbi . Slutning .
214 223 226 Hjemkomiten.
"Mine kjære Børn, jeg forftaar tilfulde eders Yølelfer," fagde Lady Selina Mountjoy i en deltagende Tone. ,Der udfordres ftor Overvindelfe til at byde en ganffe fremmed velfommen til eders Hjem, faa meget mer, naar man betænfer i hvilfen Egenffab hun former. Ja, det fmerter endogfaa mig at fe hende trænge eder bort fra eders Faders Hjerte og indtage eders dyrebare Moders Plads i Hjemmet,"
»Det er ikke faa meget derfor," afbrød Arabella hende hurtigt, ,men . . ."
»3a, jeg forftaar . . . jeg forftaar det fuldfommen," afbrød Tanten hende med. en udtryksfuld Ryften paa Hovedet.
. med et Ord en Dame af eders egen Samfunds: filling, faa funde man have fundet fig devi.
Hjertets Afguder. 1 Maade; jeg Haaber, at eders Fader har valgt klogt og velbetænkt; naar alt fommer til alt, er maaffe den nye Mrs: Effingham et Muynfter paa Fuldkommenhed, og jeg fan fpare af min Uro.
Efter disfe Ord lagde Lady Selina fig tilbage i Læneftolen, foldede fine Hænder fammen og ftivrede fordybet i Tanker ind i Ilden.
Vincent, den yugjte af de tilftedeværende, en told: aorig Gut, fad ved Bordet med en Bog foran fig, fom han dog iffe fyned at ofre ftor Opmærkfomhed; thi han lyttede ivrigt til fin Tantes Ord — Lady Se: [ina var hans afdøde Moders Søfter. — Han var en Flavpiet, livlig Gut, i hvis blaa Dine ethvert Sjælsindtryk, det være godt eller ondt, fuldkommen tydeligt affpeifede fig. Han var i nærværende Stund ikke godt ftemt; thi hans BLE var mørkt, da han hurtig udbrød:
»Er hun iffe franff? Jeg kan ikke taale det Folk."
#30, jeg tror det, hun har idetmindfte et fulds fommen franff og meget ualmindeligt Fornavn," fvarede Louife, den Yngite af de to unge Piger, fom med Fødderne udftrafte foran Ilden og med et Broderi i Haanden forføgte at glemme den mørke, trifte Novem: bevaften derude, ved at gjøre fig det faa bekvemt og hyggeligt inde fom muligt.
na, det er fandt," bemærkede Lady Selina, nhendes Faders Moder var franff af Fødfel og emigrevede under den førfte Revolution. Hun var ivrig Katolik, og naturligvis er hendes Søunedatter mer eller mindre fmittet af famme Troesmeninger.
Nei, hun er ikke Katolif," faldt Vincent hurtig ind, ,fan du iffe huffe Tante, at hun var en meget hans fattige og med Skolerne? Det havde ingen en geljf Præft funnet tillade, derjom hun ikke havde været en god BProteftant." ;
"Mit fjære Barn, det har aldrig et Øieblik været min Mening," fvarede Lady Selina, ,at eders Fader har giftet fig med en Katolif, men det er mer end fandfynligt, at hun nærer en farlig Forkjærlighed for Katolicismen. Bi maa derfor være aavvaagne; thi der er i Menneffehjertet faa megen Tilbøtelighed til Afgu: beri. Forøvrigt var det meget naturligt, at hun gjerne vilde hjelpe Præften i det Sogn, hvor hun boede; der var vel ftille og fjedeligt, hun hav ikke vidft, Hvad hun ffulde gjøre med fig felv og fin Tid, Præften og hans Huftru de enefte Naboer, og hun fandt Adfpvedelfe og Fornøielfe i deres Omgang. Man bliver nøifom paa Landet."
» AE!" udbrød Louife, ,hvor hun maa være hen= vytt over at bytte en faadan enfom og trift Tilværelfe bort mod Livet i London. Jeg haaber, hun vil blive ligefaa fortryllet i Theatvet, fom jeg er, og derfor følge mig did, hvergang vi er bortbuden eller have frem mede, Jeg fan tilgive hende alting, bare hun iffe er fjedfommelig, ftille og hgitidelig."
pæaabelige Barn!" fmaalo Lady Selina og tru= ede hende fpøgende med Fingeren, ,,du behøver mins fandten den, font fan Holde Styr paa dig;
» Holde Styr paa 08!" udbrød Arabella ftolt og rødmede lige op til Haaret; jeg haaber, at Mrs: Effingz ham iffe forøger paa noget faadaut. Hun er blot nogle Aar ældre end vi, og hvad Verdenserfaring an:
i Jeg har iffe ifinde at lade mig ftyre af en Kvakjalvers Datter,"
"åtte jeg heller!" vaabte Louife og vyftede trode figt paa det [offede Hoved.
»tigefaa lidt har jeg ifinde at ftaa under hendes Komando," tilfgiede Vincent, fom havde flaaet fin Bog fammen og nærmet fig Gøjtrene.
"ei, hør bare paa faadanne Oprørsftiflere. Fy da, fy!" fagde Lady Selina med et Smil, der ganfke modfagde hendes Ord.
Hendes Henfigt var naaet, hun havde i Sødjfendernes Hjerter indgydt Uvillie og Vitterhed mod deres Faders unge Huftru; det var (nffedes hende at danne et fiendtligt Parti i det Hjem, fom Clemence Effingham ffulde betræde. Arabella, Louife og Vincent vilde her: efter gjøre fit bedfte for at lede op Feil og Svagheder i deres Stedmoders Karakter, i hendes Opdvagelfe og hele Maade at være paa. De betragtede hende allerede fom en fiendtlig og uvetmæsfig Frobrer, og iffe fom en Ben og Slægtning, forenet med dem ved det helligfte og dyrebavefte af alle Baand.
Lady Selina havde i fyv Aar beklædet den førfte Plads i Svogerens Hus; det var derfor ganffe natur ligt, at hun iffe med Glæde og Tilfredshed kunde vige Pladfen og ftilles i Skyggen af en ny opgaget Sol. Hun havde i denne fin Regjeringstid nydt alle de Bez hageligheder, fom Magt og Rigdom ffjænker, men nu blev hun nødt til at indtage en mer fordringsløs Stil ling, da hendes private Formue iffe tillod hende at føre et feloftendigt Hus. Hendes Svoger havde efter Huftruens Død med Glæde feet hende udfylde en hos hans tre unge Børn. Hvorvidt hun var det fidfte Kald voren, det er et andet Spørgsmaal. Hun var et af de Mennejfer, fom tager fig godt ud ved dunkel Belysning, men ikke taaler at fees i klart Soljfin, en faadan, fom man overfladiff falder, , en forftandig Dame," ven elffværdig Perfon," et meget behageligt Befjendtfab."
Lady Selina havde erhvervet fig dette fordelagtige Omdømme af Perfoner, der lignede hende felv, paa Grund af den kloge Forfigtighed, hvormed hun ftyrede afveien for alle Kriftendommens Fordringer. Hendes Religion, hvis man fan fige, hun havde nogen, var af den allerfimplefte og betvemmefte Slags, der foraarfa= gede hende meget (iden Bekymring. Efter hendes An= ffuelfer var Veien til Himlen faa bred, at man ikke funde pine dens Grændfelinier. Hun var dog meget npiagtig i at følge de kriftelige Ekikfe, fom den udvors tes Anftændighed og Verden anfer for pasfende, ja, hun havde endog i god Orden et halvt Dufin tørre løs: revne veligiøfe Talemaader, fom hun bdiffede op med for Præfter eller andre alvorlige beføgende, men fom umiddelbart efter disfes Bortgang blev gjemt til lige nende Anledninger. Hendes Sjælstilftand var den aan= delige Sikkerheds og Selvtillidens. Enthufiasme eller Glæde over noget, fom angik et tilfommende Liv, fyntes denne forftandige Dame, at være idel Svaghed og bårnagtig Daarffab. Hun kunde forftaa en Politifers varme Interesfe for fit Parti og dets Anffuelfer, en Landmands for fit Agerbrug, en Frues for fin Husholdning, eller for Selffabslivet og for det Maal at blive ftor i Verdens Pine, men en udødelig Sjæls hed i Tanker og Vandel, var fuldformmen fremmed for hendes Erfaring og langt over hendes Begreb. Lady Selina behandlede Kriftendommen paa famme Maade fom et Stykke Reifetøi, hvilket man fan lægge tilfide og tage paa fig efter Omftændighederne.
Lady Selina blev i Almindelighed faldt, ,en elffværdig Dame," ifærdeleshed af dem, for hvem et artigt forefommende Væfen, og en fin Levemaade er Hovedfa= gen. Hun kunde være meget ondffabsfuld uden at fyr nes at være det. Hun fagde aldrig aabent og ligefrem noget ondt om nogen, men hun havde det Evne at lægge en ffarpere Dom i et fvagt Bifald, i et medlidende Ord, i en fagte Nyften paa Hovedet, et tilfyne= fadende uffyldigt Spørgsmaal, et mildt vemodigt Suk, et let Skulderftræk, end andre i hele Sttømme af aaben og lydelig Daddel. Hendes Angreb var aldrig direkte, hun fyntes aldrig at figte paa nogen beftemt Gjenftand ; hendes Pile fløt fra Strengen fom af en Hænbdelfe, men traf dog altid den ømfindtligfte Punkt, fom det fyntes, uden hendes Bidende og Billie. Hun var ftolt af fin Magt uden at betænke, at hendes Kunft alene beftod i at tilfredsftille Ondffabens Tørft efter Offer, paa 2Gdelmodets og Oprigtighedens Befoftning.
Lady Selina var et meget , behageligt Bekjendtfab" for dem, der fun fjendte hende meget lidet. Hen: des Venlighed lignede den fine blaa Favvetone, fom ligger over et fjerntbeliggende koldt Bjerg, der forfvinder jo nærmere man fommer det, indtil Stenarten til= fibft vifer fig i af fin graa Nogenhed og kundrede Hæslighed. Den, fom ftolte paa hendes Benffab, fot: fede fig til et foagt Nør; men var der Spørgsmaal resferet af et nyt Bekjendtffab, eller fpille deltagende og hjertelig i Hverdagslige Bekymringer, da var Lady Celina en fuldfommen Kunfinerinde. Faa Menneffer forlod hendes Selffab uden at føle fin Forfængelighed tilfredsftillet og fit eget jeg ophøiet; Følgen deraf var, at baade Lady Selina og hendes Samtale blev erindret med Forngielfe.
Berdensdamens Tanker og Begreber om Opdra= gelfe var et Gjenffin af hendes Anffuelfe om Kriften= dommen. For homde var Livets fornemfte Formaal, at Iyfe i den ftore Verden, og forfaavidt unge Menneffer var ffiffet dertil, anfaa hun deres Opdragelfe for vel fyffet. Avabella og Louife var faaledes ganfke (yffedes; de havde faaet en franff Guvernante, ligeledes Lærere i Mufik og Tegning, og Lady Selina fortalte til alle fine befjendte, hvor ængftlig og uaffadelig hendes Beftræbelfer havde været for famvittighedsfuldt at funne opfylde fit anfvarsfulde Hverv, at forge for de moder: føfe Børns omhyggelige Opdragelfe. Naar hun i egen Perfon vilde bidrage noget hertil, gled en og anden Gang endog et Bibelfprog eller en moralff Sentens over Lady Selinas Læber. Hun fandt nemlig, at hendes Søfters Børn burde mer opbygges og befæres, deraf, end af fange Prædikener. En faadan Yttring var ogfaa Advarfelen mod Hjertets Tilbøielighed til Afguderi, fom hun fremfaftede under den løbende Samtale. Det var en (på Yttring, lidet paaagtet baade af den talende og de lyttende, men hvormeget de trængte til at over: veie den i fin egen Samvittighed, ffulle vi fe af det følgende.
Mr: Effinghams Giftermaal med Clemence Fair: Hos en Ben i Cornwall, var efter Lady Selinas Me: ning, en meget ubehagelig Begivenhed. Derfor yttrede hun nu altid, ,,at det var meget førgeligt, at hendes Gvoger havde gjort et faa flet Parti og taget en ube: tydelig Pige fra Landet." Men det er fandfynligt, at hun vilde fundet det endnu meget ubehageligere, om hans anden Huftru havde været af hoi Byrd og i Befiddelfe af for Nigdom. Clemence var ung og ver: faren i Verden; hun vilde fikkert føle fig undfelig og forfagt i denne nye. uvante Omgivelfe og derfor gjerne følge Lady Selinas Raad. Denne Dame lig: nede mange fordums Statsmænd, fom med Glæde imødefer en Forlængelfe af deres Regentffab under den lovlige Regents fange Umyndighed. Hun befluttede ftrar, at Clemence aldrig ffulde blive andet end et Nul i fit Hus, og følge iftedetfor at Lede. Ligeledes be: fluttede hun lige fra Begyndelfen at ftille hende faa lavt fom muligt i deres Dine, fom burde adlyde og høiagte hende. Liftig og umærkeligt havde Lady Se: fina bibragt alle i Hufet den Foreftilling, at Clemence var en flet opdraget, uanfelig Pige, fom Effingham havde havt den Svaghed at gjøre til fin Huftru fordi, hun var i Befiddelfe af nogle faa ydre Behageligheder. Andre udfyldte tjenftvillig Lady Selinas lette Udfaft.
fraftig opfordret til at ffaffe fine Børn en værdifuldere Ledevinde og fig felv en bedre Veninde i fit Hjem, end Lady Selina nogenfinde funde være. Deres Fordomme vilde bleven endnu ftørre og bittrere, hvis den unge Frues Breve ikke en og anden Gang var fommet dem ihænde. Disfe Breve aandede af en faa inderlig Lit efterat lære at fjende og eljfe de Børn, hvis Moder hun ffulde blive, at endog Lady Selinas Infinnatio: ner iffe formaaede ganffe at modvirke deres Indhold.
Dagen til det førite Møde var fommen; alt i Hufet var færdig til de veifendes Modtagelfe. Fra de lavere Regioner hørtes mangehaande Støt og Forberedelfer i Anledning af Middagen, der ffulde være langt præg: tigere og mer fejtlig end fædvanlig. Husholderffen talte høiere og ffarpere end ellers, og i Salonen var Gemytternes Uro fynlig derved, at den ene Sysfelfæt= telfe uophørlig afløfte den anden.
Novemberffumringen var afløft af Mørket; Gas: flammerne blev tændt udenfor paa Torvet, men lyfte fun med dunkel Glans gjennem den tykke fugtige Taage. Nogle faa lette Sneflokfer faldt Iydlpft ned paa den imudfige Brolægning« De gaaende ilte hurtig forbi og fvøbte fig tættere ind i fit Reifetsi for at beffytte fig mod den bidende Nordenvind. Vincent gif til Vinduet og blev ftaaende der for at være den førfte, der fik fe et Glimt af de fommende, medens Lady Selina og de unge Piger fad om Kaminilden og verlede et og andet On.
nDer fommer de endelig!" vaabte Vincent, idet en Vogn med five Hefte for dreiede om Hjørnet. De prægtige Dyrs Sider var bedekfet med Sved, da de puftende ftandjede foran Porten.
»Der har vi dem!" gjentog Vincent og glidende hurtigt nedad Trappegelænderet naaede han Porten næften famtidig med de pudrede Tjenere, fom ftod der for at aabne den. Damerne fulgte mer fangfomt efter, men Louifes Nysgjærrighed feirede over hendes Beer: dighed; hun fprang ned foran de andre og faa til fin Forundring, at Vincent ømt kysfede og omfavnede fin Gtedmoder, fom længtes efter at finde en kjærlighedsfuld Søn i ham.
Det var med mangehaande blandede og dybt be: vægede Følelfer den unge Kone betraadte fin prægtige Bolig. Hun faa fig næften undfelig omfring i det ftafelige Hjem, fom nu ffulde være hendes. Clemence beundrede livligt alle de fmukte Gjenftande, forgg prydede ethvert Rum i hendes Mands Hus. Hun var fra Barndommen af faa lidet vant til Fragt, at hun følte en næften barnagtig Glæde over de fmukke ind: lagte Borde, bedækfet med fkoftbare Kunftgjenftande. Gravyrer, Mosaifer fra Italien, Porfelæner fra Sev= xe8 og Elfenbensarbeider fra Kina. Væggene var be: dækket med fmukke Malerier, Møblerne overtrukket med Gilfedamaff, de mørkerøde Gardiner opfæftede i fmag= fulde Drapperier, de foftbave Gulvtepper, bløde fom Fløiel, og hvad der glædede hende allermeft — det ftore Flygel og den udføgt fint og elegant udftyrede Harpe; aft dette talte om en Rigdom og en Glans, fom ikke funde andet end virke oplivende og fortryllende paa et ungt Sind. Aabent og hjerteligt udtalte hun fine Føz felfer, vis paa at dette vilde behage hendes Mand, fom hørte paa hende med et tilfreds Smil.
Det unge varme Hjerte følte fig dog allerede try: fet, ja noget, der lignede Frygt, fteg op i hendes Indre, medens hun vandrede gjennem de ftore Saloner. Begge hendes Steddøttres kolde Mysfe og Lady Selinas five Artighed havde famme Indflydelfe paa hende, fom den folde Novemberaften paa Naturen. Clemence følte en ubehagelig Tvang, men hendes naturlige Taft og gode Tone hjalp hende til ikke at forraade dette ved nogen Keitethed eller Forlegenhed. Hun følte det fom en ftor Pettelfe, da hun omfider funde gaa ind i fit eget Værelfe, aflede fin Kammerjomfrues Hjelp, affaafe Dø= ven og uforftyrret famfe fine Tanker.
" AL, Hvor jeg ønffer, at de havde været yngre," fuffede hun, faafnart hendes Tanker havde antaget en beftemt Form, ,fmaa føde Børn, fom kunde fneget fig ind i mit Hjerte og vundet og befvaret al min Kjær: lighed. Jeg er næften bange . . . men jeg vil ikke være faa daarlig at fade en Skygge af Uro formørke denne Dags Klarhed, fom burde være den lykkeligste i mit Liv. Bi ffulle nok fomme til at elffe hverandre, ja, vi maa det! Hans Børn kunne aldrig blive mig lige gyldige, og jeg vil alvorlig beftræbe mig for, at vinde deres Kjærlighed. Om jeg endog er uerfaren, fvag og aldeles uffiffet til fuldfommen at opfylde mine Pligter i denne nye Stilling og uvante Maade at [eve paa, ev min himmelffe Fader mig iffe ligefaa nær her, fonr i det gamle, lille fjære Hjem ?
Ved denne Tanke fant Clemence ned paa Knæ og taffede Gud med fammenfoldede Hænder og med dyb Bevægelje for alle de uopregnelige Velfignelfer, fom Han udøfte over hende, og bad om Naade og Hjelp til at 'vinde alle deres Hjerter, med hvilke hun nu var ble ven faa inderlig forenet.
Clemence vidfte med hvilken utaalmodig Længfel hendes Brev blev ventet, og hvor lykkelig det vilde gjøre den fjære gamle Sømand. Hun indefluttede i Brevet under Adresfe til fin Ven Præften en betydelig Pens gefum og fmifte ved Tanten om, hvor mange jmaa Stuer i Gtoneby, fom dermed kunde holdes varme den hele Vinter, og hvor mange Hjerter, der vilde glæde fig mellem de fattige, fom hun der kaldte fine Benner. , Af, dette er Migdommens ftørfte Lykke!" tænkte hun og git ned i den ftore Forftue med fit Brev i Haanden. Den Lykke, hun nu følte, var meget ftørre, end om hun felv havde faaet de aller prægtigfte Gaver.
»,ØDun er iffe mer franff end jeg!" mumlede Binz cent for fig felv, da hans Bliffe fulgte hendes lyfe Lokker og blaa Dine. Den aabenhjertige Guts Fordomme begyndte at forfvinde ved Varmen af hendes folvige Smil.
Lyden af den ftore Klokke fammenfaldte alle Fa: miliens Medlemmer til det prægtige Maaltid. Uagtet fin alvorlige Beflutning at være glad og tilfreds med alting, følte Clemence dog fin Uro komme tilbage, da hun indtog Pladfen fom Bertinde ved det ftore af Sølv og Kryftallev bugnende Bord. Det var iffe faa meget det uvante ved de pudrede Betjentere bag hendes Stol, ihvorvel disfe Herrers Nærværelfe føltes trykkende, ikke heller af Frygt for ikke værdigt at udfylde fin nye Stile ling, men langt mer af den Bevidfthed, at hendes mind: fte Bevægelfer bevogtedes med kritiffe og uvenlige Blitte.
Mr: Effingham var altid tans, og denne Aften endnu taufere end fedvanligt. Arabella og Lonife fyntes iffe at funne fige mer end tre Ord af Gangen, det var faaledes den unge Kone, ubevant fom hun var med Geljfabslivet og den ftore Verdens tomme overfladifte Basfiar, der alene maatte underholde den døende Sam tale; medens hendes Hjerte bankede under det trykkende og ufædvanlige i hendes Stilling og af en ftadig ængit= lig Frygt for at fige eller gjøre noget, der kunde give Anledning til Bemærkninger eller Daddel. Lady Selina brød en og anden Gang Tausheden, fom tiltrods for GClemence8 ufortrødne og uaffadelige Beftræbelfer truede med at blive herffonde under Maaftidet; men euten det var af en Hendelfe eller med Henfigt, alle hendes Sam: taleemmer blev af den Art, at de forvirrede eller be: fværede den unge Bertinde iftedetfor at lette hende Unz derholdningens Byrde.
"eg har hørtfige," begyndte Lady Selina engang, vat Markifen af Bradftons Ciendomme ligger ganffe nær Stoneby."
»0a ganffe nær," fvarede Clemence.
"Nu, faa fan de vel-fige mig Mrs: Effingham, om den gamle Martkifes Portræt, malet af Joshua Reynolds, fortjener fit ftore Ry; jeg har ofte ønffet at funne overbevife mig derom, men det har aldrig faldt fig faa. De har vel været der mange Gange."
nei, det har jeg ikke " fvarede Clemence, , Slots tet vifes aldrig frem i Herfkabets Fraværelfe.
Glemence faa og forftod, at der [aa noget fovag: teligt og nedjætteude i Lady Selinad fvage Træt paa Gtulbre og Øienbryn, da hun fif dette ligefremme Svar. Den fine Lady fyntes denne Aften iffe at ville tale om andet end fine fornemme Bekjendtjfaber. Hun kunde iffe erindre, hvem Lord Greenallend Søfter havde giftet fig med, og heller ikke funde Eun mindes Hertuginde Dinorbens Familienavn og henvendte fig til den ftaf: fels Clemence, fom aldrig havde feet en Adelskalender eller nogenfinde før hørt disfe Menneffer nævne, for at faa vide noget herom. Mrs: Effingham følte fig yderft forfegen over den ftore Ufyndighed, hun forvaadte i denne fornemme Omgivelfe, hvor Tjenerne faavelfom den Familiefreds hun nu tilhørte, var Vidner til hendes vinge Judfigter i de Emner, fom her fyntes at blive betragtet fom de vigtige. Hun var derfor hjertelig glad, da hele Middagen endelig var tilende, og man vendte tilbage til det daglige Forfamlingsværelfe.
Vincent var den enefte, med hvem Clemence kunde tale ugeneret; hun var derfor bedrøvet over, at han allerede den følgende Dag maatte vende tilbage til Stolen, fom han fun havde forladt paa et Par Dage for at gnjfe fine Forældre velkommen hjem. Hun funde uden Frygt lægge fin Haand paa hans Skulder og med ligefremme fyøgefulde Ord fremfalde et tilfva: rende Smil paa hans Anfigt. Men hans Søftres forte Enftaveljesord til Svar paa hendes venlige Tiltale, og den paafaldende Maade, hvorpaa de udtalte , Mrs: Effingham," affjølte og bedrøvede hende dybt, medens Lady Selina indgjød hende en ftedfe vorende Mis: tillid ifærdeleshed ved fin ftive Artighed og isnende Højlighed.
Mademoifelle Lafleur fom ned til Thebordet og hilfte den unge Frue med de meft udføgte fukkerføde Frafer og overdrevne Artigheder, der paa en ubeha= gelig Maade var afftikfende mod Clemences milde li gefremme Benlighed. Mod fin Billie følte fidftnævnte ftray Utilbøielighed for den franffe Dame, hvilket hun bebreidede fig felv fom en Uvetfærdighed, endifjont hun iffe funde frigjøre fig derfor.
Træt af den lange Reife og Dagens mangehaande Gindsbevægelfer længtes Clemence efter Hvile og for= fhæftedes næften over Lyden af fit eget Lettende Suk, da hendes Mand forejlog, at de fulde fige godnat. Hun blev endnu mer forundret, da det ftore Toiletfpeil i hendes Goveværelfe gjengav hende et Billede faa blegt og be drøvet, at hun neppe funde tro, det var hendes eget.
nÅtk, Hvad jeg dog er et Barn!" tænkte Clemence, nat jeg fan fade faadanne Smaating nedtynge mit Sind nu, da jeg har alle mulige Grunde til at være glad og tafnemmelig. Hun kæmpede for at afvyfte alle de mørke Anelfer, der var opfteget i hendes Sjæl, og det lykkedes hende ogfaa at møde fin Mand med et fmifende Anfigt — men derfom Clemence havde anet alle Banffelighederne i fin Stilling, vilde hendes Hjerte i Sandhed bleven tungt fom Bly. Herrens unge, uer: farne Tjenerinde var enfom i dette Hjem, hvor Troen paa Gud iffe fandtes uden af Navn. Hun var bleven Medlem af en Familie, hvor hver og en havde en færffilt Afgud opitillet i fit Hjertes inderfte Helligdom, til hvem de frembar uophørlige Offer uden felv at ane det.
Mr: Effingham havde et høit anfeet Navn i Ver= den, han var gavmild og ædelmodig mod lidende Medmenneffer og fyntes at nære de alvorligfte friftelige Anffuelfer. Hans unge Huftru, fom ikke havde feet noget af Verden, men gjort hans Bekjendtffab Hos den fromme Præft i Stoneby, betragtede ham fom en Sammen: fætning, et Indbegreb af alt, hvad der var fort og ædelt. Hun havde omfattet ham med hele fit unge Hjertes hellige Følelfer og med den fuldefte hengivne= fte Tillid, ligefom den fpæde Nanfe flynger fig om Egens ftævfe Stamme. Hendes Mand var i den unge ones Dine et næften fuldkomment Væfen. Hun kunde iffe tenfe fig, at nogen uværdig Følelfe nogenfinde havde opftaget i et Hjerte, hvori hun troede enhver Dyd hørte hjemme. Hvor var det ogfaa muligt, at den uer» farne Clemence ffulde ane den Orm, fom tærede paa det ftafelige Trees Marv. Med hvilke ganjfe andre Følelfer vilde hun da have fect paa den overdrevne Fragt og Lurus i Bankivens Hjem, derfom hun havde vidft — men vi ville iffe gribe ind i vor Fortællings Gang. Clemence var ikke den førfte, og bliver heller iffe den fidfte Kvinde, hvis Hengivenhed forblinder hendes Omdømme, og hvis ømme Godtroenhed pryder Gjen= ftanden for fin Kjærlighed med enhver hør og ædel Egenjfab.
pdf! hvilken bitter men helbredende Erfaring, naar Virkelighedens kolde Haand drager Sløret bort fra Afé' gudens Billede, og det elffende Hjerte vaagner af fin fortryllende Drøm.
De førfte Skridt.
» At, Arabella! Dademoifelle!" raabte Louife Da: gen derefter, da hun fenere end fædvanligt fom ind i Stoleverelfet.
#Jeg har havt det faa morfomt, jeg har rigtig faaet mig en extra Fornøielfe!" :
Med disfe Ord fajtede hun fig ned i Sofarn og Draft ud i en flingende Latter.
"Quest ce que c'est?" fpurgte Guvernanten.
"30, jeg har feet Mrs: Effinghams Udjtyr!" vaabte den overmodige Louife.
Arabella faa ftrar op fra fin Bog, og Mademoifelle fagde den mejt levende Nysgjerrighed for Dagen i en Gag, fom altid i mer eller mindre Grad interes: fever alle Fruentimmer.
Hjertets Afguder. 2 Jeg gif nylig forbi hendes Dør, og da den ftod halv aaben, vaabte Hun paa mig, at jeg ffulde komme ind," vedblev Louife.
» Netop fom en Skolepige der er forhippet paa at vife noget til en anden," yttrede Arabella foragteligt.
"Der laa hun paa Knæ og pakkede felv fine Kufz ferter op," fortfatte Louife.
"Sa hun har iffe været vant til Tjenere," be: mævfede Arabella, ,0g fynes derfor bedft om fine egne fimple ©fiffe at betjene fig felv."
nei, lad 08 da faa høre om Madame Effingz hams Udftyr var magnefikt," bad Mademvifelle i en ivoniff Tone.
putter fortryllende Simpelhed," lo Louife; jeg formoder at Mrs: Effingham tænker, ,at. alting klæder en Stjønhed," og derfor ikke fyørger efter, hvad hun bør fætte paa fig."
» Ja, hvad fan man vente af les marchandes de modes i Stoneby?" bemærkede Mademoifele.
»andt uof, de Prøver af den jeg faa," vedblev Louife ,maatte være fra Tiden før Syndfloden, eller ogfaa er min Gtedmoder felo Modefømmerffen; nei, det ev endnu troligere, at hun har ladet fine fordums Elever i Syjfolen Hjelpe til med Udftyret for at gjøre det paa en faa fparfommelig Maade fom muligt og derved ovenifjpbet vife Barmhjertighed mod de fattige! Hun hav iffe en Fryndfe eller Garnering paa en enefte Kjole lige fra den hvide Silfekjole, hvori hun ftod Brud til Bomuldskjolen.
"Ut! en Bomuldskjole! Er det muligt" udraabte Mademoifelle og flog fine Hænder fammen af For: baufelfe.
»DOg hendes øvrige Toilette" vedblev Louife med et nyt Latterudbrud.
nm Quelque chose trés bizarre, gjætter jeg," Mademoifelle.
» JA, det fan de være vis paa, det var mer end føierligt; tent dem, Kamme, Børfter, og en Vrimmel af fmaa 2Gjter, aft indefluttet i en Pofe! Denne mært: værdige Pofe havde vigtignof ftore Lommer og maa Lommer i Uendelighed, den var i dethele et rigtigt Kunftftykfe; formodentlig en af hendes Bryllupspræfenter!*
Arabella iftemte nu begge de andres Latter.
»Oeg fulde ønffe at have feet les cadeauz" faldt Mademvifelle ind.
. Hun vifte mig aftfammen fra førft til fidft med den meft barnlige Ligefremhed," fvarede Louife under vedvarende Latter; ,jeg har en Lifte i mit Hoved paa hele Stafen. Førft den fmuffe Iuvelring tilligemed Armbaandet og Medaljongen med Pappas Portræt om= givet med Diamanter, fom hun fik af ham."
» Det bryder vi og ikke om," fagde Arabella utaal: modig; fortæl, hvad hun fit af fine Slegtninge."
»Oeg tror iffe, hun har andre end en gammel Mor: broder, fom gav hende en gammeldags Medaljong med hendes Forældres Haar i. Den faa iffe engang ud fom Guld, endifjont den ikke var ftyg. Og faa har hun nogle langt ude kvindelig beflfægtede, fom fyres at have taget Patent paa et vift Slags Bogmærker. De var meget befynderlige: et rødt, et blaat, et grønt, og for at hun ffulde have noget at lægge dem i, har Vræften i Stoneby givet hende en Salmebog og hans Frue . . . nei, I funne aldrig gjette, hvad hun gav!
fagde Bryllupsgave . . . Det var: , De Helliges evige Fred," af Barter."
Et nyt Latterudbrud af Arabella og Mademoifelle fulgte efter denne Meddelelfe.
SE hun iffe mer?" ftammede fidftnævnte fren, neppe forftaaeligt for Latter.
"7,90, jo, men vær bare taalmodig, nu fommer det. I funne iffe tænke eder, med hvilken andægtig Mine Mrs: Effingham aabuede en Effe og bredte ud paa Sofaen et Bordtæppe, fyet i mange Stjerner og Figurer af fmaa flerfarvede Silfelapper:
»Det er en Bryllupsgave fra mine Skolebørn," fagde hun og betragtede det afffylige Teppe med en Glæde, fom om det havde været et Iuvelgarnityr.
meg haaber, at hun iffe tager det ned og lægger det paa noget Bord i Salonnen, faa jeg faar fe det," raabte Arabella forfærdet.
Nei, du fan være ganffe rolig, dertil er hun alt= for bange for det," fvarede Søfteren.
» Hun burde benytte det fom Schawl; det vilde være at indføre en original Mode," fagde Mademoifelle.
nt, derfom jeg havde tænkt paa det!" vaabte Louife og flappede i Hænderne. Hun fer faa naturlig og godtroende ud, at jeg let ffulde faaet hende til at gaa ind paa det. Og jeg ffal vædde paa, at derfom jeg vifer hende en Theaterfappe med Kapuchong og figer, at Lapuchongen ffal være til at bære Brød og Penge i for at uddele til Tiggere, naar man gaar paa Londong Gader, da vilde hun med et glad Blik i fine Duepine og et mildt Smil fvare: , Hvilken god Ide!" og ftvar følge Anvisningen. Jeg tænkte paa at foveflaa noget i den Retning, men naar hun langfomt vender fine ftove Dine til mig, ligger der et Udtryk i dem, fom altid betager mig Modet til at fige eller gjøre noget ondffabsfuldt.
. Jeg har Mistanfe om, at hun er mer flu, end nogen af 08 aner," fagde Arabella betenkelig.
"Det fan gjerne være. Hun ffal nu føre ud med Tante Selina til en Modehandlerfke, og hun for: ftaar den Sag, at faa hende udftyret fom en Paafugl. Jeg har ifinde at være med," føiede Louife til.
yt du gidder det!" fagde Arabella.
"30, jeg gjør det bare for fiden at fortælle om det altfammen til eder. Hun er faa undfelig og forfagt og uhyre bange for Tante Selina, at hun neppe vover at tale høit, naar hun er inde i Værelfet. Naar da her: til tommer Madame La Boyes ffingrende, overdøvende Stemme, bliver det ikke godt for Mrs: Effingham at gjøre fin Billie gjeldende. De funne nok praffe paa hende aft det meft fikfende og fatterligfte, fom Madame for Øiebliffet er forfynet med, og fom ingen anden vover at fjøbe. Jo, Tante Selina forftaar nof at ordne den Ting, og Mrs: Effingham bliver faaledes udftyret, at hun ikke ffal fjende fig felv igjen, naar hun fer fig i Speilet."
Beføget til de modernefte Kjolefømmerffer og Moz dehandlerinder gif ganffe rigtig for fig denne Dags For: middag. Lady Selina var meget villig til at være med, efterat det førft var lykkedes hende at overtyde Clemence om, at det var en ftor Opofrelfe, hun gjorde for fin Evogers unge Huften.
Havde Clemence været ufyndig i Adelskalenderen, faa dar hun endnu mer fremmed i Modens Verden; fun Fjendte ikke engang Navnet paa de flefte Ting, og meget af det Madame La Boye fagde var ligefaa ube= gribeligt for hende fom japanefiff. Den og den Knip: lingsgavnering,den og den Klædedragt blev lagt frem og paanødtes den unge uerfarne Frue, indtil hun ikke vidfte, Hvad hun ffulde fvare, og ikke vovede at prote: fteve. Hvis det er Sandhed, at Kundffab er Magt, faa er Ufyndighed Svaghed. Clemence, vildledet og forvirret, men ængfilig for at gjøre Lady Selina imod, famtyffede i at fjøbe meget mer, end hun havde beftemt fig til, og fod fine fnaffomme Ledfagerinder i Samraad med Modehandlerinderne befeire hendes gode og natur: lige Smag.
Glemence vendte efter tilendebragt Kjsbmandifab hjem med den Overbevisning, at hun havde gjort Ind: fjob for ftore Summer, hvis Beløb hun iffe engang vidfte, thi hun ffammede fig for i Lady Selinas Nerværelfe at fyørge om, hvad enhver Ting koftede. Hun følte, at hun havde kadet fig lede fom et hjelpeløft Barn og fulgt Maad, fom hun anede, at de Hverken var gode eller fornuftige.
Hvor galt jeg har baaret mig ad idag," tænkte hun, da de efter Hjemfomften gik hver til fit Værelfe. »Øeg har ganffe vift misbrugt min Mands delmo= dighed og Tillid og i egenfjærlig Svaghed købt meget mer, end jeg har Brug for i et helt Aar. Viftnok er min Stilling og Forholde nu ganffe anderledes end til= forn, og fører derfor andre Fornødenheder med fig, hvorfor jeg behøvede noget nyt, men jeg burde ikke have fadet dem føre mig med fig faa let, fom Vinden løfter en Fjær. Jeg var bange for at fige et Ord, bange for at vife, at jeg anfer Penge for at have et andet og ftørre Berd end det at tilfredsftille alle vore Jud= fald. Hvor forunderligt mit Liv er her! Det forekom: mer mig fom en ganjfe ny Tilværelfe; jeg aander i en ganffe anden Luft og er fommen ind i en ny Verden, hvor Ret og Uret iffe længer har den famme Betyd: ning, fom jeg fra min Barndom har lært. Her er ubetydeligt og dagligdags, alt hvad jeg har vurderet høit, og omvendt, hvad jeg betragter fom Bagateller, er her fat Pris paa. Med Undtagelfe af min elffede Mand, fan jeg iffe tafe med nogen om det, fom ligger mig paa Hjertet, forfaavidt jeg vil have mindfte Udfigt til at blive forftanet. Heg undres paa om jeg med Tiden ffal denne mig til at fe Tingene i det famme Lys og paa famme Maade fom de andre, om jeg vil blive mer lig Lady Selina, naar jeg har været her i nogle Aar!" Et Smil fløi ved denne Tanke over Clemences Anfigt men forfvandt ligefaa hurtigt og blev efterfulgt af et alvorligt Udteyk. AL, jeg frygter for jeg er meget uforberedt til at møde alle diske nye Friftelfer," forts fatte hun fin Tanfegang. ,Berden forekommer mig lig en forftenende Strøm; nogle Sjæle, faafom min elffede Husbond, fan drikke af den uden at lide Skade, fan paa Fornuftens og Troens ftærke Vinger løfte fig op over den; men jeg vil maaffe fig et fvagt Nør, efter haanden tabe Saft og Liv, blive ftedfe mer og mer fold og forftenet, jo længer jeg flyder affted med Strømmen og fader mig drive af dens Vover. Disfe to Dage har vift mig min Daarffab og Sfrøbelighed, ja mit hele Hjertes medfødte Svaghed og Fordævvelfe, om hvilet jeg før ikke havde nogen flav Bevidfthed. Jeg ffammede mig over min Uvidenhed i Ting, fom jeg aldrig behøver at vide, ligefaa meget fom om man havde bebreidet mig virkelige Feil.
til tvetunget Tale og ofte ved Taushed famtyffet i det, fom mit Hjerte forfajtede. Jeg følte mig endog jmigvet af at høre Modehandlerinderne rofe mit Udvortes, noget, fom ganffe vift bliver enhver god Kunde tildel, fom de anfer hørende til deres Forretning. Og naar jeg er faaledes nu efter faa nylig at være fommen fra mine fromme Venners Indflydelfe, førend Mindet om deres Værdomme er blegnet, eller Styrken af mine Bes flutninger funde faa Tid til at fvækkes, hvordan ffal jeg da blive fiben! Naar jeg fuubler faa ofte allerede i Begyndelfen, hvor fan jeg da haabe i Fremtiden at vandre fikfert og tro paa den Vei, fom nu cv min, og fom jeg aner, ja allerede har erfaret er fuld af Snarer og Farer! O, Du min Gud! Du alene fan Hjelpe mig; thi Du alene ved, at jeg er et fvagt og ufyndigt Barn. Lad mig aldrig glemme Din Advarfel:
»Elffer iffe Verden, heller ikke de Ting, fom ere i Verden."
De Vanffeligheder, fom omgiver mig, maa drive mig til ftedfe alvorligere Bøn, ftedfe flittigere Selv: prøvelfe, ftedfe ftørre Aarvaagenhed over mit bedragelige, afgudiffe Hjerte!"
Clemence gif urolig frem og tilbage paa Gulvet; den bevingede Tanke førte hende tilbage til Barndoms= hjemmet. ,,Dvor fande er ikke de Ord, jeg engang hørte : hver ny Forandring i vort Liv er fom Bøiningen af en Flod, den frembringer nye Situationer og Billeder, der ofte fe fortryllende og indbydende ud, men dog bærer ufjendte Farer og Friftelfer i fit Skjød, og med: fører Befværligheder og Pligter, der vifer og vor egen og andres Karakter og Svagheder i et nyt Lys. Jeg har hidindtil gledet fagte nedad en ftille lige Strøm, hvis Strande undertiden forefom mig noget ensformige og lavt liggende, men de udelukkede ikke Himlens Lys. Gjennem Beftræbelfen efter at behage Gud behagede jeg bedft alle de kjære, der betragtede mig med faadan partiff Ømhed. Mine Pligter og mine Tilbøieligheder ftemte overens, men nu, . . . hvad er nu mine Pligter ?" Her ftandjede Clemence og betænkte fig alvorlig nogle Øiebliffe. Førjt og fremft maa jeg lære at fige nei, en ubehagelig Styldighed, fom min Feighed finder afs ffræffende. Jeg maa finde mig i undertiden iffe at behage mine nærmefte, og dog i ubetydelige Ting være meget nøiagtig med, om muligt, iffe at ftøde dem eller give dem Anledning til Misfornøielfe. Jeg maa over: tage en Husmoders alvorlige Pligter og hverken af Træghed eller Undfeelfe overlade til andre det Anfvar, Gud har paalagt mig, da Han gjorde mig til Huften, Moder og Husmoder. Min dyrebare Vincent," ved disfe Ord hvilte hendes Blikfe ømt paa Portrættet, fom hun holdt i Haanden; , Gud give, jeg var mer værdig til at gjøre dit Hjem til, hvad det funde og burde være! Vincent vil felv ftyvfe og opmuntre mig til at udføre mine gode Forfætter, han vil være overbærende med min Svaghed og Ufyndighed, han vil være min Støtte, min feder og Dommer! Ja, han maa felv fige mig, Hvorledes jeg ffal blive værdig til det dyrebare Kald at være hans Huftru.
Raadflagningen.
Paa de yppige Mofer den ler;
End er den fri for hvert Jordlivets Fnug, Skjønt den føler fig fattig og arm, Naar mod Himlen den fer.
Dg ryfter den gyngende Havn, Drager Draaben fig fille fammen ;
Bil ei dens Renhed i Støvet forgaa.
Er den et Torne og Tidfelens Vo,"
Men tidt den længes mod Stjernernes Hvælv Og fpeiler da Himlen klar i fig felv.
Hvor fimpelt og dog Hvor udjøgt fint har den gamle Digter Marvell i disfe Linier tegnet dem, fom, endfkjønt de leve i denne Verden, dog ikke er af denne Berden. Hvor mange Menneffer kunne fe fit eget Billede i den rene, Have Dugdraabe? Hvor mange have iffe iftedet for ftille og roligt at dvæle i Blomfterkalfen og vente til den varme Sol drog Draaben tilbage til ftt Udfpring, faldt fra Blad til Blad, lavere og lavere, indtil de tilfidft fant til Jorden, blandedes med dens Støv og gif tilgrunde for beftandig !
Bi gjenfe Clemence Effingham omtrent en Uge efter hendes Indtrædelfe i det nye Hjem. Hun er i fin Mands Værelfe, hendes tjærefte Tilflugtsfted. Det røde Skin fra Kaminilden falder paa det fmukt møblerede Bærelfe, paa de godt fyldte Boghylder, der optager hele den ene Væg af det lille men meget tiltrækkende Rum, det falder paa Mr: Effinghams brede Pande og fmutke Træt, paa hans Huftrues guldglindfende Haar, der hun fidder paa en Skammel ved hans Fødder, med fine fmaa Hænder fammenfoldede over hans Knæ. Clemence føler fig altid fom en ung Pige i dette Værelfe, hvor hun, idetmindfte for en fort Stuud, fan affafte den ftive Tvang, fom de andres Nærværelfe altid paalægger hende. Hun fer op i fin Mands Anfigt med et BLE af al vorlig Eftertanfe og figer:
Ser du min Vincent, alt er her faa nyt for mig og i den fulde Følelfe af Uerfavenhed og Mangel paa Indfigt i alle Forholde her, er jeg faa bange for at begaa noget Misgreb. Du maa kede og hjelpe mig min elffede! Lige fiden du talte med mig om hvilke Summer — mig fynes de urimeligfte — fom hver Uge gaar gjennem Mrs: Bentners Hænder til Husholdningen, fan jeg iffe fade være at tro, at der bliver ødjlet og paa en eller anden Maade ført en flet Hushold: ming es.
» Min lille Due, der bliver altid ført en flet Hus holdning i et faa ftort Hus fom vort; men det er als deles ikke nødvendigt, at dn ffal fe efter, hvortil hver Skilling anvendes, eller følge med hver Smaating i de huslige Anordninger.
"Men tænk om det var noget værre end flet Husholdning!" fagde Clemence i en tvivlende Tone, burde vi ikke undgaa at lede dem i Friftelfe, fom tje ner 08 og vaage over deres Handlinger? Er det rigtigt at møde vore underordnede med en faa uindffrænket Tillid, fom de maaffe blot misbruger?"
"Nu vel min lille Hufteu", fvarede Mr: Cffinghant udøv et faa kraftigt Overopfyn, fom du vil: hold Ma: ffineriet i faa god Orden, fom du fan og har Lyft til,"
» Af, Vincent jeg har aldeles ikke Lyft," fvarede Clemence med en lille Latter, fom dog ikke Hang glad. eg bar en fand Rædfel for Regninger og Bøger —ja Tontrabøger naturligvis — ; jeg maa rigtig arbeide mit Mod op, førend jeg vover at have en Samtale med Mrs: Ventner. Jeg har aldrig havt noget Talent eller Tilbøtelighed til at regjere og ftyre, og den Magt, fom nu er bleven lagt i mine fvage Hænder, er altfor ftor, tjære Bincent. Heg behøver min Herres og Hus: bonds Hjelp og Støtte. Jeg er fom en Statsminifter, der har med et befværligt Underhus og modftræbende Værskammer at beftille," tilfgiede hun nølende. , Det værfte er, at jeg paa ingen af Stederne har Majoriz teten paa min Side." Clemence talte fpøgende, men der faa dog et fmer= teligt Alvor under Spøgen.
» Et modftræbende Pærskammer! af, jeg forftaar," faldt Mr: Effingham fmilende ind. ,, Louife er et tan feløjt Barn, og Arabella hav altfor ftor Egenvillie for fin Alder, men det giver fig nof; med lidt Tid og lidt Taalmodighed bliver nof aft godt Clemence. Jeg har den ftørfte Tillid til din Forftand og dit Omdømme min Ben."
»Jeg vilde ønffe, at andre havde det famme," fvarede Clemence, fom i Begyndelfen havde været glad, men til Slutning følte fig oprørt. , Det er fandfyn= ligvis min egen Feil Vincent, eller maaffe min Ung: doms, — men det fynes mig, fom om mine Ønffer og Tanker iffe har meget at betyde for dette Hufes Indvaanere med lUndtagelfe af dets Husbond. Jeg vilde ragdføre mig med dig om faa meget, paa det jeg bedre funde forftaa, om jeg har Ret eller Uret. Anjer du det for godt, at Louife er faa meget borte fra Hjemmet, omgiven af Menneffer, hvis Selffab, faavidt jeg fan dømme, alene opvæffer hendes Kjærlighed til Fornøi= effer og elegante Klæder. Hendes Skoletid og Studier er beftandig afbrudte af denne eller hin Aarfag, og det i en Alder da ftadig Flid er allermeft nødvendig. Det fan iffe heller være godt i hendes unge Alder at være faa fent oppe og ude i den kolde, fugtige Natteluft. nat fik hun neppe fove for fin halftarrige Hofte."
"Nu, men hvorfor forbyder du hende iffe at gaa ud? Det er jo den fimplefte Sag i Verden," fvarede Mr: Effingham.
nt Vincent, jeg vilde blive faa lidet yndet — for iffe at bruge ftærfere Udtryk — allerede i Begyndelfen af mit Vælde," udbrød hans unge Hufteu, idet Hun drog hans Haand til fig og tilføiede: ,men . . . derfom du, min eljfede Ven, hvis Villie er en Lov, for hvis Mening enhver andens maa vige, vilde fige nogle faa Ord felv, baade i dette og andre Ting . . ."
» Nei, nei, paa ingen Maade," afbrød Mr: Effing: ham hende hurtigt. ,Saadanne huslige Ting bryder jeg mig iffe om; jeg lægger mig aldrig i flige Sager. Raadfor dig om faadant med Lady Selina og beflut derefter aft, hvad du finder for godt.
»Lady Selina!" yttrede Clemence (angfomt, ,, af, hun hjelper mig ikke; jeg tror heller . . .," ved diske Ord faa den unge Kone undfelig op til fin Mand, at jeg fan betragte hende fom Oppofitionens Leder."
En fvag Misfornøielfe blev fynlig paa Mr: Effing: hams Pande. Han vilde paa ingen Maade give flip paa den Forbindelfe, hvori hans Familie ftod til en Perfon af Nang og Anjeelfe, allermindft nu da hans Døttre fuart var vorne. Lady Selinas Navn og Nær: værelfe i hans Hus fyredte en vis Glans over det Hjem, fom hun nu i fyv Aar havde beftyret. Det var førfte Gang Clemences aarvaagne Øie havde bemærket en Skygge paa Mandens Anfigt, naar han talte med hende. Han taug nogle Øieblikke, inden han fvarede:
»Oeg tror Clemence, at du gjør hende Uret. Lady Selina er en forftandig Dame med megen Verdens erfaring, fom ganffe vift iffe er beherffet af fmaalig Misundelfe. Jeg anfer mig at ftaa i ftor Forbindtlig= hed til hende, og det ev mit Ønffe, at alle i mit Hus fer hende i famme Lys, fom jeg felv. Om fmaa Ubez hageligheder eller Forfkjel i Meninger finder Sted," dedblev han, idet han veifte fig op og ftillede fig foran Elemence, , noget jeg antager det af og til Hender i ethvert Hjem, og fom ved Siden af tufinde andre Smaating udgjør Totaljummen af Menneffelivet, faa gnifer jeg iffe at vide noget om dem. Mit Sind er optaget af en Mængde alvorlige Planer og Affærer, jeg vil derfor, idetmindfte i mit Hjem, nyde Fred og Hvile.
Det er muligt, at Mr: Effingham ved Skinnet af Iden opdagede en fugtig Glans i fin Huftrues Dine; thi umiddelbar efter disfe Ord lagde han fin Haand fjærlig paa hendes Skulder og tilføtede i en venligere Tone:
»Saa lenge mit Uhr gaar godt Clemence, bryder jeg mig iffe om at underføge det indre Verk! Jeg giver dig uindffrænfet Magt, min eljfede. Opløs hele Under= hufet, om du vil, leg Fængfel og Bøder paa Pærsfammeret, men appeller ikke til mig. Lidt Taalmodighed, Takt og Dømmekraft er alt, hvad der behøves; gjør det faa godt du fan og tag alt det øvrige let og glad."
Gjør det faa godt du fan og tag alt det øvrige let og glad!
Hvor mange Gange gjentog ikke Clemence Effing ham disje Ord for fig felv! hvor meget grundede hun over Muligheden af at forene disje tvende Satfer og at følge deres Anvisning! Hun var ganike pludfelig bleven fat til Husmoder og Beftyrerinde af et Hus, hvor aft, foruden den ydre Anordning var idel Urede og Forvirring. ærlighed var blot en af de mange Synder, fom blomftrede mellem Indvaanerne i dette Hjem. Selvgodhed, Verdslighed, Forfængelighed Hers ffede uforbeholdent og aabent Hos Medlemmerne af Husfaderens Familie. Det var i Sandhed en gordifk Knude, fom det var bleven den unge Kones Lod at føje, og hun manglede Kraft til at fvinge det fonder: lemmende ffarpe Sværd over den. Hun havde haabet at faa udgyde i fin Mands Øre og Hjerte alle fmaa Vanjfeligheder og Befymringer; hans Deltagelfe og Erfaring funde have bortryddet mange af de førfte og trpftet og opholdt hende under de fidjte. Men optaget af fine vidtløftige Affærer overlod Mr: Effingham fin Hufteu, ung og uerfaren fom hun var, at bære fin Byrde alene.
Glemence forføgte virkelig at drage Nytte af Lady Gelinas lovprifte Forftand og Erfaring, men denne Lagde disfe Egenffaber meft for Dagen derved, at hun ved alle Leiligheder undveg at yttre fig paa nogen af: gjørende Maade, og faaledes undgik at paadrage fig nogen Andel i al den ubehagelige Daddel og afminde= lige Misfornøielje, fom altid rammer dem, der vil bringe Orden og Sandhed ind i et forvirret, demovaliferet Samfund. Hun vilde heller ikke erkende Tilværelfen af Misbrug, fom var opftaget under hendes Regjering og ved hendes Forfømmelighed. Naar Clemence raadfpurgte Lady Selina om noget, lyttede denne med et foldt, ubevægeligt Smil, fom var det taufe ftereotype Udtryk for disfe Ord: ,Du er en ufyndig og enfoldig Gaas!" Clemence blev faaledes overladt til ganffe paa egen Daand at finde Beten gjennem denne Labyrint og at udkjæmpe fine Kampe alene.
Men, var det faa muligt, at tage alting let og glad? tillutfe Øine og Øren for alt, hvad der var ubehageligt, ftiltiende at fe og høre endog Uret? At følge Lady Selinas Erempel og lade Tingene indenfor Huskredfen have fin fkjæve Gang og nyde af Livets Glans, Pragt og Lykke uden at underføge paa hvilken Grundvold det altfammen hvilede. Dette var, hvad Glemence efter hendes Mands Anfkuelje burde gjøre, og hun følte i denne Stund en ftærk Friftelfe til at flyde med Strømmen, til at kafte Hele Anfvarlighe dens Byrde af fig og glemme Omforgerne i Diebliffetd Glæder og Nydelfer.
Det var godt, at Clemence Effingham ikke blev modtaget med Venlighed af fin Mands Familie; thi derfom hendes Vei af dem var bleven beftrøet med Kjærlighedens Mofer, vilde hun været udfat for alvor= lige Farer. Den Kulde og Uvenlighed, fom daglig faarede hendes ømme og følfomme Sind, var den Tor: nehæf, fom indhegnede den fmale og lige Livfens Sti, fra Gvilfen de hindrede hende at afvige. Havde hendes Livsbæger været fyldt med en Drik af ublandet Sødme, vilde hun have drukket faa dybt, at hun var bleven berufet deraf. Lady Selina og hendes Steddøttre blan= dede, fig felv uafvidende, bitter men lægende Malurt i Kalfen.
Det er tufinde Gange bedre at have de verdslig: findede til Fiender end til Venner. Intet driver eu Kriften mer til at vandre varfomt end et uundgageligt Samliv med Verdens Børn, fom nærer Uvillie baade mod ham og hans Kriftendom. Han føler, at han ikke maa forfyne Daddelens ffarpe Sværd med et bekvemt Haandtag, eller foraarfage Fienden Glæde ved iffe at være bedre end alle andre.
Hjertets Afauder, 3 Femte Kapitel.
Den førfte Skjærmydjel.
Mr. Effinghams Omgangskreds var ftor, og Ele mence fandt fnart, at Selffabslivets Fordringer optog meget af hendes Tid og Tanker. Beføgende anmeldtes tibt og ofte Hos den rige Bankiers unge, fmukfe Frue. Clemence var førft forvirret, derefter moret og tilfidft udtrættet; thi Behaget forfvandt med Nyheden. Hun blev inderlig fjed og træt af at høre Veiret, den fidfte nye Bog, Dagens brændende Spørgsmaal, og Øoffets Foretagender afhandles fra alle mulige Synspunkter af Damer i Dufinvis med Fløiels Kaaber og foftbart Peltsvært. Clemence havde endnu ikke udverlet fit indre Livs ægte flingende Guld med Verdens undergehaltige Smaamyut, og hun følte indfinftmæsfigt, at fun fidft= nævnte ffulde være gangbar og gjældende her.
Mrs. Effingham benyttede fjelden fin Vogn; den fyntes beftandig at være lagt Beflag paa af Lady Selina fom hendes udeluffende Eiendom, og Clemence var glad over til denne Pris at kjøbe Frihed for Ladyens nedtrykkende Selffab, idetmindfte for nogle Timer.
J Begyndelfen af December ffulde Effinghams have en ftor Middag; det var den unge Frues førfte Forføg i den for alle unge Husmgdre faa meget fryg= tede Debut i paa en behagelig og beleven Maade at underholde fin Omgangskreds. Hun ffammede fig over at finde, hvor meget hendes Tanker vor optaget af jordiffe Befymringer, og hvor megen Tid der hengik under For= beredelfer til en Begivenhed af faa liden Betydning og Glæde.
Lady Selina betragtede derimod en Middagsind= bydelfe for et af Livets vigtigfte Anliggender og bidrog paa alle mulige Mander til at forøge Clemences Ønffe om at gjøre fin Mands Hus al Hæder. Emnet for Lady Selinas Samtale i denne Tid var om alle de Misgreb og Uheld, fom i Almindelighed hændte uerfarne Husmødre ved faadanne Anledninger, og fom hun for fin Part flere Gange havde været Vidne til ved Feft= ligheder, der vigtignof laa faa langt tilbage i Tiden, fom i hendes Fader Jarlens Ungdom. Men man var jo aldrig tryg for, at faadant jo funde gjentage fig, og hun ønffede bare for alle Bedfommendes Skyld, at hun iffe paany maatte opleve at fe al den Pvoftitufion og Forvirring, fom Vertindend Ufyndighed fan afjted= fomme. Derefter beffrev hun en Del af de Gjæfter, fom nu ventedes i det Effinghamife Middagsfelffab paa en Maade, der gjorde dem ganffe frygtelige i den unge Husmoders Dine.
Lord Vaugham var en faa ftor Kjender og Liebhaber af Kogefunften, at han udgav uhørte Summer for altid at have en franff Kok i fit Kjøkken. Lady Praed faa med et enefte Blik enhver, endog den mindfte Mangel ved Anordningen. DOberft Parfons og Sir William Page var bittre, politiffe Modftandere, og der udfordredes den ftørfte Routine og Duelighed fra Vert= inbeng Side for at hindre ubehagelige Konflikter mel fem bdisfe to. Clemence lyttede, fukkede og ønffede inderligt, at den frygtede Dag var vel overfraaet.
3% Jo mer den unge Kone blev kendt i fit Hjem, defto bedre indfaa hun alle de Vanffeligheder, fom mødte hende ved ethvert Skridt. Hendes Tjenere fyntes at have fammenfvoret fig for at modfige og bedrage hende. Ethvert Forføg paa at indføre en ftørre Orden og Eyarfommelighed i Hufet blev mødt med den meft haavdnatfede Modftand, og Mrs. Gentner betragtede fin Madmoders Indblanding i Kjøkkendepartementet, fom en perfonlig Fornærmelfe. Men al den Fortrædelighed, Clemence maatte lide af fin egen Familie, var dog den alfertungefte at bære. Arabella og Louife glemte aldrig — det førgede deres Tante ved ftadige Paamindelfer for, — at Mrs. Effingham ved fit Gifz termaal med deres Fader vel var ftillet over dem, men, at hun gjennem fin langt forbringsløfere Fødfel var under dem i Nang. Hvor uerfaren Clemence end var, havde hun dog tilffræktelig Obfervationsevne og Indfigt til at fe de overordentlige Mangler ved fine Steddøttres DOpdragelfe. Ja, hun faa visfelig alt det Onde, men hun føgte forgjæves efter lægemiddel derimod. J Lighed men Jcari Vorvinger, der fmeltede for Solens Gtraaler, forfvandt de glade Forhaabninger, hvormed hendes AGgteffab var begyndt, og hun blev iffe mer baaret paa Haabetd Vinger, men fant ftedfe mer og mer ned i Mismod og Bedrøvelfe.
Kun de, fom idet eller intet kjende til daglige Bekymringer, kunne fmile af dem og anfe dem for en let Byrde.
Trykket af et nyt og uvant Anfvar paa en næften + overvældende Maade. De vilde bedre funne udholde virkelig Sorg og Forfagelfe; thi da vilde Deltagelfen give dem nogen Lindring, og de funde bedre tilegne fig Mriftendommens Trøft. Og dog, ffulde den Befaling, fom indeholder en dyrebar Forvettighed — Befalingen om at fajte alle vore Befymringer paa Ham, fom førft har baavet Omforg for og, — være indffrænket blot til den Del af Bekymvingen, fom kaldes Lidelje? —Alle jordiffe Livsbegivenheder maa være Ubetydeligheder for Gud, men naar de med deres forenede Virkninger fendes udødelige Bæfener fom Middel til at tugte og byie vore Sjæle, bliver den mindfte Ting af Vægt og Betydning.
En lærers Befymvinger, en Husuoders Omforger, en Vertindes Anfvarlighed fynes altfor fædvanlige og intetfigende til at finde Plads i en Fortælling, men for tufinde, ja for titufinde er disfe Hovedfummen af Livet. En langvarig Krig fan føres i Skjødet af en Familie faavelfom i Berdenshiftorien. Salomo bad om Bisdom fra oven for paa den rette Maade at ftyre fit vidt ftrafte Nige; den famme Slags Visdom om end ikke i famme Grad behøver enhver Husmoder fom i Gudsfrygt vil fyre fit Hjem, og hun maa føge den der, hvor Salomo fandt fin.
pt, derfom jeg var ti Aar ældre!" jagde Cle: mence til fig felv, da hun fad i en Læneftol og ventede paa, at en af Tjenerne, fom havde givet Anledning til vetfærdig Misfornøielje, ffulde komme for at modtage en Tilvettevisning. Jeg tror, at Vincent og jeg ffulde uyde mer godt af Livet, om vi boede i en liden fimpel Villa med en Tjener, glade og lykkelige ved hinanden og befriede fra al denne Stas og Omtanke. Rigdom men er virkelig iffe værd faa meget Bæfen, fom man gjør af den. Jeg var meget gladere forrige Sul, da jeg gif med en fuld Kurv paa min Arm over den frosne Mart og beføgte Stue efter Stue overalt hilfet vel: fommen fra Læber, fom iffe funde fmigre, og Hjerter, fom iffe bedroge. Heg har maaffe Anledning til at være mer nyttig her, men iffe paa den Maade, fom glæder og varmer min Sjæl. Det er behageligere at bygge op end rive ned, at gjøre det Gode, end at modarbeide det Onde, at tjene Gud ved at vinde Men= neffers Velfignelfe, end at gjøre Hans Billie ved at paadrage fig andres Vrede og Mishag. Dog, vi maa iffe tænte faaledes, men gjøre vor Pligt, enten den er let eller fvær; vi funne iffe vælge vort Arbeide, men bede om, at Gud vil give 08 Kraft og Cone til at ud= vette bet, der bliver og givet, med Troffab.
Nogle Dage før den ftore Middag veifte Mr. Effingham bort i Forretninger. Det var den førfte Gtilsmisje mellem ham og Clemence efter deres Gif: termaal, og hun følte, at da han var reift, var hendes Livs Solffin borte. At være alene havde dog ikke været noget imod at have Lady SGelinas og begge Steddøt= trenes Gelffab.
Arabella og Louifes hoffærdige Tilbageholdenhed i Clemences Nærværelfe var nu forlængft forfvunden, den var gaaet over til en egenmægtig Frihed, og ifær= deleshed flap de fig løs Aftenen før deres Faders Hjem: fomft og fnaffede og fladrede med Guvernanten i Sted= moderens Nærvævrelfe, fom om der flet ingen Mus. Effingham havde erifteret.
GClemence følte fig pint, medens hun fad i Taushed og avbeidede, ved at høre paa deres [letfindige, in= tetfigende Snak og fe paa deres felvraadige Adfærd. Lady Selina fad i Gyngeftolen i Nærheden af Kami= nen og fyntes at fove.
Gamtalen faldt efterhaanden paa den Præft, de i Almindelighed hørte om Spndagene. Det var en al= vorlig og god, men noget etendommelig Mand. Ara: bella begyndte med at gjøre ham latterlig, til Stedmoderens Grgrelfe, men til Guvernantens og Søfterens overordentlige Fornøielfe.
Han burde blive Præft for de Blinde!" lo Lo= uife; ,det vilde vigtig være en Lykke, om man kunde flippe for at fe paa ham, naar han prefer."
"Du fan være vis paa, at de Blinde vilde over: fade ham til de Døvftumme," fvarede Søfteren, thi det var endnu meget bedre at blive fri for at høre ham."
Glemence følte, at hun ikke længer burde tie, at hun iffe burde tillade fin Mands Børn at tale paa denne Maade uden at hæve fin Stemme derimod. Og dog havde hun en faa ftor Utilbøtelighed til at opvække Misfornøielfe, at hendes Bebreidelfe blev udtalt med de mildefte Ord og i den fagtmodigfte Tone.
» Synes du ikke kjære Arabella, at naar vi lytter til en Prædiken, vi da mer burde tænke paa Budffabet end paa Budbæreren?" fagde den unge Stedmoder.
Det var førfte Gang Clemence yttrede et Ord til nogen af Softrene, der lignede en Tilvettevisning. Hen= des Udtryk og Tone, faa ganffe ulig deres, bevirkede et øiebliffeligt Ophør af den før faa livlige Samtale, og der opftod en lang og ubehagelig Taushed, fom Clemence var tvungen til felv at bryde.
"eg tror, jeg maa foreflaa lidt underholdende Læs= ning om Aftenen," fagde hun venligt, ,,vi faar da Emner baade til at tænke paa og tale om. Jeg fan erindre, min Fader engang fagde, at det var meget bedre og flogeve at tale om Ting end om Perfoner."
»Maatte hans Patienter tage imod hans Movalz fager paa famme Tid fom hans Medifamenter, da bes Hager jeg dem," fvarede Arabella med en Uforffammens hed, fom var beregnet paa lige fra Begyndelfen af. at afvife Clemences moderlige Raad og Veiledning, om det ffulde falde hende ind at fomme med noget faadant, og lære hende, at hun iffe havde noget at gjøre med fine Steddøttres Ord og Handlinger.
Derfom Lady Selina fov, maatte hun have beha= gelige Drømme; thi et Smil gled i dette Øieblik over hendes Anfigt. Louife og Mademvifelle faa forft paa hverandre og derefter paa Mrs. Effingham for at fe, hvordan hun optog Fornærmelfen.
En brændende Nødme bedæffede Clemences Hinz der; hun var bleven faaret paa det ømfindtligfte Sted. Det var iffe Hentydningen til hendes fordringsløje Faz milieforholde, der fmertede hende, endifjont hun godt forftod Arabella? Mening, men den mindfte Yttring, der indeholdt Ningeagt og Haan mod hendes Faders Minde, faarede hende dybt. Hendes Hjerte glødede af Harme, og det var med den ftørfte Anftrengelfe, hun funde afholde fig fra at vife den. Clemence var taus nogle Øiebliffe og jagde derpaa med tiljæmpet Ro og ftille Værdighed:
» Arabella Sffingham, du fynes at glemme, at du taler til din Faders Huftru!*
Nu var det Arabellas Anfigt der overdroges med glødende Rødme, idet hun heftig veifte fig fra Stolen, forlod Værelfet og flog Døren haardt i efter fig. Ingen talte noget paa fænger Tid, hvorfor Louife og Made moifelle Lafleur unddrog fig Trykket af denne Situajion ved at følge Arabellag Exempel og forlode Væreljet, overfadende Clemence at udholde det for hende pinligfte af alt, en tete a tete med Lady Selina.
"Dun har faftet Handffen, hun har begyndt Kris gen!" vaabte Arabella, heftig gaaende frem og tilbage i fit Bærelfe, medens Vrede og Stolthed lynede ud af hendes Dine, idet hun udøfte fin Harme for Søfteren og Mademoifelle. ,,Derfom hun indbilder fig, at hun ffal fomme til at herffe og ftyre her, da fal hun fnart erfare, at hun har forvegnet fig. Lady Arabella Gffing= hams Døttre fule aldrig bøte fig for en Fattiglæges Datter *
» Bi maa dog vogte og for iffe at fomme i Ubehageligheder," bemærkede Louife, fom endffjont ikke mer forfigtig, dog var mindre heftig end Søjteren. m,Pappa tror alt, hvad hun figer, og han fan blive vred paa 08. Han er ikke lidet hevngjerrig, fom Tilfældet er med alle fagtmobige og gudnaadslige Mennefker."
Clemence gif ogjaa, efter nogen Tids trykkende og tildels ftiltiende Samvære med Lady Selina, op paa fit Bærelfe, uden dog paa længe at funne tilfjempe fig nogen Gindsro. Hendes Sjæl var oprørt og dybt bedrøvet. Forgjæves havde hun forføgt at vinde fine Steddøttres Hjerter; i et endeløjt Perfpeftiv faa hun foran fig et iv fuldt af Uenighed, Splid, Overmod og Stabdefryd. Clemence bøiede Anfigtet ned i fine fammenfoldede Hænder, og hede Taarer dryppede ned mellem Fingrene, medens hun i Tankerne gjentog Salomos Ord:
»Bedre en Ret Kaal med Kjærlighed, end en gjødet Ore med Had." Hvordan ffal alt dette ende? Er det ikke haardt, at jeg, fom aldrig frivilligt har fornærmet et enefte Befen, ffal være Maalet for faa megen Modvillie, ffal faa Had for min Kjærlighed, og blive betragtet fom en Ftende af dem, fom jeg faa gjerne vilde elffe og tjene? Er det ikke haavdt?
Ordene døde paa hendes Læber, og en Følelfe af Gelvbebreidelfe fteg op i hendes Hjerte. Hvad var hun, at hun ffulde befries fra fin Mefters og Hans Difciples fædvanlige Lod? Havde hun nogen Ret til at fnurre over Korfets daglige Tryk? Haardt! Hvem har nogenfinde faaet Løfte om et Liv fuldt af Lykke og Glæde? Var det ikke Daarffab at vente faadant? Var det ikke Feighed at gnffe og begjære det? Naar en Kviften taalmodig bærer Ydmygelfer og Forurettelfer og fæfter fit Blik og fine Tanker paa et altftyrende For: fyn, da vil han fnart forftaa, at Herren arbeider gjen= nen jordiffe Midler paa vor Sjels og Hjertes Hellig: gjørelfe faaledes, at den Uvenlighed, fom faarer, den Ondffab fom ffader, hjelper kraftig til at udvikle og modne dem, fom ffulle arve det evige Liv. Det var af Kaos, Gud ffabte en Verden fuld af Skønhed og Harmoni; og nogle af hans Børns ffjønnefte Egen= ffaber udfpringer figefom af det Onde, der er rundt omfring dem. Taalmodigheden kunde iffe gro og vore i Himlen ei heller Forfonlighed i Englene Skare; den kriftelige Standhaftighed kunde ikke findes uden Modftand og Underfaftelfe, ikke lægges for Dagen uden Prøvelfer.
Glemence overveiede de Ord: ,Derfom I elffe dem, fom elffer eder, hvad faa I da for Løn?" Gjør ikke Toldere og Syndere det famme? , Et klarere Lys end nogenfinde faldt nu over de Ord: , Elffer eders Fiender," denne guddommelige Befaling, forklaret gjennem Jeu eget Forbillede, og fom fordrer guddommelig Hjelp for at funne opfyldes. Hendes Haab om at kunne over: vinde Fordommen hos fin Mands Slægt var nu bleven meget fvagt, men et ædlere Haab var traadt i dettes Sted, Haabet om, at hun ftyrket og opholdt af en høiere Kjærlighed ffulde overvinde fin Harme mod dem, og ved et ydmygt Forføg paa at gjøre, fom Herren byder, behage fin himmeljfe Fader. Han holder dog alle Menneffehjerter i fin Haand.
Medens Arabella og Louife lagde Planer til at gjøre fraftig Motftand, og Lady Selina glædede fig i fit Inderfte over den ftedfe ftørre og ftørre Kløft, fom aabnede fig mellem Mrs. Effingham og hendes Sted= døttre, fornemmelig Frugten af hendes egne Beftræbel: fer, fnælede Clemence, inderligt og alvorligt bedende, ned i fit ftille enfomme Kammer. Hun bad ikke alene for fig felv og fin Mand, men for alle Medlemmer af Familien. Om Bønnen end ikke befvaredes for dem alle, faa blev den dog ikke uden Frugt; thi den bragte Trøft og Hufvalelfe til hendes eget Hjerte, BVelfignelfen af den Fred, fom er ftørre og værdifuldere end felv Freden i Hjemmet.
Arabella lagde den følgende Morgen med hemmelig Tilfredshed Mærke til, hvor træt og angreben hendes unge GStedmoder faa ud; hun anfaa dette fom et gun: ftigt Tegn til Fremgang, i hvad hun kaldte ,Frihedsfrigen." Ganffe følgende den foregaaende Aftens an= tagne Tone mødte hun Mrs. Effingham paa en yderft ringeagtende Maade, fvarede ikke, naar hun blev tiltalt, men vedligeholdt under hele Maaltidet en fortrædelig Taushed. Clemence følte dyb Smerte over den unge Piges Opførfel, men lod, fom hun ikke mærkede den.
Mr: Effingham fom til hans Huftenes ubeffrivelige Glæde hjem nogle Timer fenere. Med Kjærlig Hedens hurtige Bli opdagede hun ftrar, at han faa als vorligere, mer tanfefuld og nrolig ud, end da han for= lod Hjemmet. Sandfynligvis var han træt efter Reifen, og Clemence føgte ved tufinde fmaa Omforger og Op= mærtfomheder at lade ham føle, at han ciede en øm og elffende Mage.
Da de blev alene, overlod Clemence fig til et Barns hele Glæde; hun undgik ethvert ubehageligt Emne og morede fin Mand med tragifomijfe Skildringer af fine husmoderlige Uheld og Anordninger i Anledning af den foreftanende ftore Middag. Hun fortalte, hvorledes hun under fine Samtaler med Mrs: Ventner, havde opdaget et og udtænkt et andet. Han maatte tilfidit le af For tællingen om hendes Feiltagelfer; men hun endte med at forfifre ham om, at uagtet alt dette og meget andet, ffulde hendes førfte Gilde blive un grand succes."
» Bed du min ljære Vincent," fagde hun en Tid derefter, at jeg med mine Anfkuelfer og Begreber dog flet iffe er ffiffet til at indtage en fremragende Plads i Verden. Saa mange Dages Forberedelfer, faa mange Penge udgivne blot for nogle Timers Adfpredelfer, fynes for mit uvante Sind omtrent det famme, fom at fade gjøre et Jernffrin for at indeflutte en — Sebeboble. Vi gjøre alle mulige Forberedelfer, for at den ffal blive vellykket og glimrende, anftrænge vor Jnd= bilbningsfraft for at faa den rigtig fiffert ind i Skrinet ag tilluffer det derefter med et funftfærdigt Laas og en gylden Nøgel; og naar vi en Stund derefter ville fe paa den, — er Boblen forfoundet! eller hvad værre er," tilføtede hun leende, , forvandlet til en Hob ftygge Neg: ninger. Derfom det er vort Ønffe at berede andre Glæde, da kunde vi opnaa dette meget lettere, ved at indbyde en Flof Børn til et Gjæftebud. Jeg frygter, at vore høifornemme Venner vil fomme til at gabe vet hjerteligt imorgen over vore Trøfler, vore Gaafele verpofteier og vor Champagne. Jeg idetmindfte vilde have det meget morfommere i et Børnefelffab, end at fidde ved det ftove Bord dernede med en lærd Lord paa den ene Side og en fatiriff Baronet paa den anden. Af, Vincent! hvad ydre Forhold dog i det hele Har lidet at betyde i Sammenligning med Hjertets indre Fred og Lykke! Din Nærværelfe ved den anden Ende af det famme Bord er det enefte, fom gjør min Stilling for: dragelig, men den vilde gjøre mig endnu lykkeligere i en mindre og fordringsløfere Bolig."
Mr: Effinghams Tanker var begyndt at vandre bort paa andre Kanter, medens hans Huftru talte; han faa iffe paa hende men ufravendt paa Ilden, og fulgte med tilfynefadende Interesfe de fmaa blaa Gasluer, fom flammede op et Øieblit mellem Kullene, og efter en fort Tids Forløb hurtig gif op i Nøg. Hans Hus ftrues fidfte Ord havde dog draget hans Opmærkfomhed til fig, og han fvarede hurtigt.
At, du ved ikke, hvad du figer Clemence, Fattigdont fan fettere omtales end fordrages; du maa ikke, du ffal iffe nogenfinde lide nogen Nød, hvad der end maatte hænde mig. Jeg har iffe taget dig ud af dit rolige Hjem for at udfætte dig for Mangel og Forfagelfe. Du har faaet en anfelig Livrente, fom jeg netop under denne Reife har forfifret Dig."
Glemence opløftede fit Hoved og betragtede Ham opmærffomt; hendes Dine fyldtes med Taarer, idet hun førte hans Haand til fine Læber og fysfede den taf: nemmelig. Derfom Mr. Effingham kunde have left i hendes Hjerte, vilde han have fundet en Bøn om, at hun iffe maatte overleve den Mand, hun elffede faa høit, og faaledes behøve at drage Nytte af denne hans kjær» figshedsfulde Omforg.
Denne lange enfomme Samtale mellem LEgtefællerne fyldte Avabellas Sind med Frygt. — Louifes Advarfel ftod for hende med pinlig Tydelighed, og hun foreftillede fig, hvorledes Stedmoderen nu havde fremftillet for Fa deren hendes og Søfterens Opførfel i det værfte Lys, og han maaffe vilde gjøre fom Gjøgungen, hakke de unge Spurve ud af Forældehjenmet.
Uagtet den Hoffærdighed, hun fandt det pasjende at vife for at modarbeide fin ubetydelige Stedmoders formente Derffefyge, var Arabellas Forundring og Til fredshed ftor, da Mr. og Mrs. Effingham atter traadte ind i Dagligftuen og hun ikke, endog med hendes mistæn: felige og ffinfyge Sind, kunde opdage den mindfte Forandring i Faderens KHærlighedsfulde Tiltale.
.Saa har hun da iffe klaget paa mig! Det var mer, end jeg ventede af hende," og en Stemme i hendes Indre tilføiede: og mer end jeg fortjente!"
Det var maaffe fom Følge af en fvag Tafnem: melighedsfølelfe mod Clemence for hendes Overbæreffe, i Forbindelfe med en Smule naturlig Klogffab, at de unge Piger for Øieblikket vifte en høfligere Opførfel, endifjønt de vift ikke erkendte fin Feil ved at gjøre en Undjfyldning for fin foregaaende Næsvished.
Clemence glæbede fig over Forandringen, endog hun anede dens Aarfag, og forføgte derfor med hjertelig Benlighed og indtagende Forefommenhed mod dem at forfølge fin Fordel. Den følgende Morgen, efter Froz foften, lagde Clemence fin Haand paa Louifes Skulder og fagde i en munter Tone ,at hun ønffede at følge med hende til deres Parnas," fom hun for Spøg falbte Skoleværelfet. Mademoifele Lafleur var veift bort paa et Par Dage for at beføge nogle Bekjendte, og Glemenee fandt at dette var en gunftig Anledning til at flutte fig mer til fine Steddøttre og ftedfe mer fomme til at deltage i deres Glæder og Sysfelfættelfer. Clemence ønffede ogfaa at faa vide mer om deres daglige Liv; thi jo mer hun havde feet af lærerinden, jo mer tvivlede hun om, at hun var nogen ønffværdig Opdragerinde og Veileder for Ungdommen.
" Jeg tror, det her funde arangeres noget hyggeli= gere," fagde Clemence ftrar efter Indtrædelfen i Bevelfet. ,Gardinerne er ikke fmukke, her tiltrænges en pen Sofa og der en Boghylde. Men fe hvilket vakkert Piano, udraabte hun, og flog nogle Aforder an." Bi maa fpille firhændige Sager fammen mine kjære Piger, det vil move mig meget. Jeg frygter ellers for, at jeg funde fomme til at lægge Mufikfen bort, fom jeg dog er faa glad i."
Arabella tog nu fine Tegninger frem, og om Cle: mences Nos var mindre overdreven end Mabdemoifelle Qaffenrs, faa var den dog meget mer oprigtig. Mrs. Effingham havde et korrekt Øie og meget naturlig Smag, om hun end iffe var i Befiddelfe af nogen Kunftferdighed af Mangel paa Anledning til at udvikle fine Anlæg; det var derfor med Tilfredsftillelfe at den ftolte men begavede Arabella mærkede, at hendes fmaa Arbeider ffjænfede Fornøielje.
"Hvad har du i denne fmukke Bog?" fpurgte Cle= mence og lagde Haanden paa et Pragtværk, indbundet i rødt Marofin udfivet med Guld.
Clemence ryftede fumilende paa Hovedet.
"Nu, faa fvar idetmindfte paa tre Spørgsmal, fom ftaar i Slutningen af Bogen," fagde hun og flog op de Gider, hvorpaa disfe var optegnet.
1. Hvad er Lykke?
2. Hvad er Ulykke?
3. Hvad ønffer du meft?
GClemence faa paa Svarene og morede fig meget over den Blanding af Glæder og Smerter, fom Louis fes Venner havde nedffrevet. Hun behøvede ikke at betænfe fig længe for at vide, hvem der havde givet følgende Svar paa de tre Spørgsmaal. Udmærfelfe — Ubetydelighed — Et anfeet Navn.
LE Et Majfferadebal — Smaatopperne — En Loge i Theatret.
"Ulf, ffriv nu de ogfaa, jeg er faa nysgjerrig ef: tevat fe, hvad de tænker," bad Louife, og dyppede Pen: nen i det Blækhus, fom fod ved Siden af dem paa Bordet.
GClemence følte hverken den paatagne Ydmyghed, fom fræver ivrige Opfordringer for at gjøre en Ting, eller den Forfængelighed, fom nægter at udføre noget, naar man iffe fan frembringe noget udmærket. Hun betænkte fig derfor fun nogle Øieblikke og rev:
Overensftemmelje — Tvedragt — Harmoni.
» Jeg fer meget liden Forfkjel paa Overensftemmelje og Harmoni," fagde Arabella koldt; ,det er hvad Pappa falder forfkjelligt uden nogen Adffillelje."
»Syues du det?" fvarede Clemence. ,, Jeg forføgte at udtale i disfe tre Dvd den Tanke, fom følgende Vers indeholder.
Om hans Bøn og din ei fan modes i Himlen deroven. Om end paa Jorden adffilt i Tanken, fitfert deroppe Forenes de evig harmonifk i Kjærlighed.
Hjertets Nfguder, tilføiede hun med et indtagende Smil, ,er det, jeg meft onffer."
» Id og Band fan aldrig forenes" mumlede Ava: bella for fig felv, men faa fagte, at Clemence ikke hørte Orbene, endfkjønt hun af Udtrykket i hendes Anfigt dog funde forftaa, hvad hun mente.
Uden at fade fig mærke med, at hun opfattede Indholdet af diske afvifende og afbrydende Ord, bla= dede Clemence fremdeles i Bogen, og traf et Sted længer ind i den nogle Styffer i bunden Stil, ffrevet med forffjellige Haandffrifter: Et lidet Stykke drog ter hendes Opmærkfomhed til fig; thi det var ffrevet paa franff og med en udpræget udenfandff Maner. En Stygge af ftert Misbilligelfe udbredte fig pludfelig over Mrs. Effinghams Anfigt, da hun under dette Produkt fæfte Navnet: Antoinette Lafleur.
» Dette er mer end Tanfeløshed," fagde hun langs fomt; , hvorledes fan man nedffrive faadanne Vers i en ung Piges Bog? og det af en lærerinde?"
» Aa, Mademoifelle falder det en jeu dlesprit. Hun fagde, at hun ikke havde forfattet det felv, men ffrevet det ud af en Bog, fom hun var meget fortryllet af," føtede Louife hurtig til, da hun faa det Udtryk af Harme og Forundring, fom udtalte fig i Clemences Anfigt.
» Har du ogfaa left den Bog?" fpurgte Clemence.
» Bare ganffe lidt af den. Mabdemoifelle laante 08 den i forrige Uge; hun figer, at det er den bedft ffrevne Bog paa hendes Sprog, fom hun fjender.
Glemence gjorde ingen fler Bemærkninger over Sa: gen, faa lenge hun var Hos de unge Piger i Skole værelfet, men hun tog Bogen med fig til Mr. Effing hams Værelfe. — , Dette er ingen Bagatel," tænkte hun, den fan iffe let overfees eller glemmes. Dette er iffe en ubetydelig perfonlig Ydmygelfe, fom jeg bør ffaane min Mand for at tage Del i; denne famvittig Hedsløfe Mvinde er nu i flere Aar bleven tilladt at undergrave hans Døttres Kriftendom, og jeg vilde gru= fomt foruvette ham ved at dølge for ham, hvad jeg nu paa en faa uventet Maade er bleven vidende om."
Mr. Effingham var ikke denne Morgen efter Sædvane gaaet til fit Bantlofale i City. Clemence fandt ham derfor i fit Værelfe og forflavede med nogle faa Ord, hvor og hvorledes hun havde fundet Bogen, og lagde den derpaa frem for ham.
Mr. Effingham havde altid været en øm, om end noget efterfaden Fader. Han fyntes altid at betragte det fom en afgjort Sag, at alting ftod godt til i hans Familie og hans Hjem, naar han iffe faa nogen fri gende Uret. Fra Barndommen af opdraget med den Anffuelfe, at det var Mandens fornemfte Opgave her i Verden at ffaffe Penge til fin Families Ophold og til Betryggelfe af fit Hufes Anfeelfe, overlod han til den foindelige Del Anfoaret for Børnenes Opdragelfe, at forge for deres udødelige Sjæle og føge at udvikle dem i alle Henfeender faa godt fom muligt. Dan havde fefo Agtelje for Kriftendommen, men betragtede det iferdeleshed nødvendigt for Fruentimmer at befidde den enfoldige friftne Tro, hvorfor det var ham magtpaalig: gende, at hans Børn ffulde opdrages med fande frifte= lige Anffuelfer. Men med Ønfket herom var hans Medvirkning, fom Tilfældet er med faa mange andres, for det mefte ftandjet.
Han blev derfor ikke lidet forbaufet ved Opdagels fen af, at disfe moderne og løfe Troeslærdomme indpobdedes i hans unge Døttres Sind og Hjerter, faa forfærdet, fom om han ffulde have opdaget, at en Boa: flange flyngede fig opad den Seng, hvorpaa de lan og fov. Han kjendte meget godt til denne farlige Bog, hvorfor hans fædvanlig faa rolige Sind blev paa det heftigfte oprørt.
»Aldrig al denne Mvinde fætte fin Fod mer i mit Hus," udraabte han og log heftig til Bogen. , Jeg har aldrig fynes om hende, aldrig havt nogen Tillid til hende; hendes bløde, fatteagtige Bevægelfer gav mig altid Indtvykfet af, at jeg fnart ffulde faa fe Klørene under Fløielspoterne. Skriv til hende un ftrar, Cle= mence, og afffedige hende. Jeg ffal give dig hendes Kvartalsløn at lægge indeni Brevet, og glem ikke at fade denne elendige Bog der følge med; Vi burde egentlig brænde den op!"
Clemence adlød med taknemmeligt Hjerte. Made» moifelleg Afffedigelfe forekom hende at være et ftort Sfridt fremad. Hun betragtede hendes Indflydelfe fom en af de værfte Hindringer paa fin Vet. Hun havde anfeet det næften for en Umulighed at virke noget paa fine Steddøttre, faa længe hendes Beftræbelfer for det Gode hemmeligt og forvederff modvirfedes af en Per fon, der havde vundet dered Sympatier, og med hvem de tilbragte den ftørfte Del af Dagen i fortroligt Samliv. Glemence vilde ifølge fin Stilling have følt fig for: pligtet til paa eget Anfvar at afffedige Lærerinden, fom Lady Selina havde valgt, og de unge Piger fyntes godt om, tiltrod8 for den forfærdelige Storm, fom et faa djærvt Skridt vilde have opvaft. Nu derimod var alt let, og den unge, forhaabningsfulde Kone byggede et glimrende Luftflot paa den [gfe Grund.
Mabdemoifelles Plads ffulde nu udfyldes med en Perfon af virkelig fandt Berd og gode friftelige Grund: fætninger, fom naturligvis ffulde virke fammen med GClemence i alt, hvad der tjente til deres aandelige Bel. Clemence indfaa dog fnart, at enhver Pærerinde, fom hun vilde vælge, ikke kunde gjøre Megning paa ftørre Vefvillie end hun felv, at Lady Selinas ffarpe Blik uof vilde opdage grove Feil endog i den elfkværdigfte Natur, og at Arabella, muligens ogfaa Louife vilde tage med Kulde og Uvillie imod en ny Lærerinde. Men i GClemences Alder ev man ikke deftomindre altid forhaabningsfuld, og naar en Banffelighed er overvunden, fy: nes dette et Garanti for, at alle andre ogfea funne befeires.
Vincent den yngre ventedes atter hjem om nogle Dage, og Clemence oplivedes ved Tanken om atter at gjenfe det tro Afbillede af hendes elffede Mand. Hun var denne Dag lettere og gladere i fit Sind end nogenfinde tilforn i det nye Hjem.
Mrs. Effingham ffrev et Brev til Mademoifelle Lafleur, fom blev bifaldt af hendes Mand. Man blev enig om at affende det uden at meddele dets Indhold til de andre, førend den ftore Middag med fine Anftræns gelfer og fine Omforger var vel overftaaet. — Syvende Kapitel.
Middagsfelffabet.
Der manglede endnu tyve Minutter, inden den paa Indbydelfeskortene faftfatte Tid til Gjæfternes Anfomft var udløben, men Mrs. Effingham var allerede fuldt paatledt og Fajtede nu et fidfte Blik paa , Husholdnings= maffineriet," fom Mr. Effingham kaldte de indre Anordninger i Hufet. Derpaa gif hun ned i Salonen for der at modtage de kommende. Det ftore elegante Rum var fun fvagt oplyft af et Par mægtige Kan= delabrer i Hjørnerne; Lyfefronen af Kryftal og Lam: perne var endnu iffe tændt, men forøvrigt var alt fers digt og paa det fmagfuldefte ordnet. Da den unge Husmoder overffuede det Hele, følte hun en vis Glæde, blandet med Stolthed over det vellykkede Arrangement.
" Af, Mrs. Effingham jeg er faa glad over at de endelig er fommen ned!" raabte Louife og ilede, ind: hyllet i en Sty af Tyl og KMuiplinger Stedmoderen imgde. Her er en liden Billet, fom fom for fem Minutter fiden. Det er fandfynligois et Afbud fra en af Gjæfterne."
Glemence brød Seglet og faa Billetten igjennem.
na, du har Ret, Doktor Howard er pludfelig bleven faldt til en Patient paa Landet,"
SUL, gode Mrs. Effingham!"" raabte Louife ivrigt og fattede bedende Clemences Arm, ,en anden maa da vel indtage hans Plads, lad mig gjøre det!"
"Arabella er jo den ældfte," fvarede Clemence.
» Arabella!" indvendte Louife fortrædelig, ,vi er jo faa nær hinanden i Alder, at Forffjellen ikke er at regne, og desuden er jeg den høiefte. For øvrigt," vedblev hun fangfommere, ,, troede jeg, at fiden Arabella talte faaledes, fom hun gjorde i forganrs, kunde de ikke fave nogen Lyft til at foretrække hende."
"eg hav iffe ifinde at foretrække nogen," fvarede Glemence alvorlig, ,og endnu mindre at forfømme no= gen, ti"...
En voldfom Ringen. med Portklokfen afbrød hende.
» Allerede!" vaabte Louife og traf Handfferne paa fig.
» Det var tidligt;"
3 famme Øieblif blev en kraftig Mandsftenme hørt ude i den ydre Entré, fom tordnende vaabte:
#Jtfe tage imod mig, figer I? Afveien med jer! Naa, faa her fal være Middagsfelifab! ligemeget —, eders Madmoder tager imod mig til Hvilkenfomhelft Tid og Stund, fan jeg fige jer, enten det er Morgen, Middag eller Aften."
Tunge Skridt nærmede fig derpaa mer og mer, Clemence ftod ftille og lyttede, derpaa udbrød hun med en Blanding af Forbaujelje og Glæde:
»Er det muligt! Ran det virkelig være min egen fjære Morbroder felv 2"
Hun ilede henimod Fløidørene, fom netop aabnede fig. — I næfte Pieblik fluttede den gamle Morbroder hende i fine Arme og Fysfede hende den ene Gang efter den anden faa lydeligt, at det gjenlød i Værelfet.
pt, min fjære elffede Morbroder!" hvidffede Elemence, da hun fik Tid til at famle fig et Øieblik.
Louife betragtede hele denne Scene med en forngiet og lidt fativiff Mine. Da hun gjerne vilde tage denne fin Stedmoders nærmefte Slægtning endnu lidt bedre i Øtefyn, gif hun nærmere hen til dem og betragtede ganffe ugenert baade Clemence og hendes underlige Gjæft.
»Gaa det er en af dine Døttre Clemence," fagde Kaptein Thiftlewood, da Clemence havde foreftillet hende, hvorpaa Han fluttede den forbaufede Louife med faderlig Ømhed i fine Arme.
En vatfer og nydelig Pige, min fandten! Du maa ordentlig føle dig gammel nu min lille Ven, fiden du hav faget Børn, der er ligefaa ftove, fom du er felv! Men lad mig nu komme hen til Ilden, thi jeg fan fortælle dig, at der blæfer faaledes derude, at Stikker og Straa ryger, og det var koldt, maa du tro, op pan Omnibustaget; jeg troede, at jeg ffulde fryfe fordærvet baade Avme og Ben," vedblev han meddelfom, idet han med vældige Skridt marcherede hen til Kaminen, tog Jldtangen og rørte i Kullene, faa de blusfede op og fpredte en oplivende Varme rundt om fig. Han ftrafte fine ftore røde Hænder udover Luen og trampede fnart med den ene faa med den anden Fod i Gulvet for atter at bringe det ftivnede Blod i Omløb. Men fnart vendte han fig atter mod Clemence og fagde:
"Mit kjære Barn, fom lidt nærmere og lad mig faa fe dit Anfigt tydeligere." Han tog begge hendes Hænder i fine, og betragtede hende nogle Øieblikke ufra= vendt og med fynlig Beundring.
Clemence Effingham var i denne Stund, med hoi Rodme paa de fine Kinder og et ømt BE i de klare Vine, meget elffelig og indtagende. Kaptein Thiftle= wood var forngiet med fin Cramen og yttrede, da den var tilende:
» Du er bleven lidt ældre og lidt mavrere, fiden vi ffiltes ad Maiblomft. Du var forreften ligefaa yndig i den røde Sirtfeskjole og lille Halmhat, fom i den Floielskledning der med alt det vakre Dingeldan= gel paa. Du er under alle Omftændigheder god og brav, meget brav, faa at du gjerne fan bære al denne Pynt og Stas, Barn. Men nu maa jeg vel fortælle dig, hvorfor jeg er fommen hid."
Han faftede fig ned i en Leencftol og ftrafte fig ud med fynligt Velbehag.
"Lige fiden du forlod Stoneby, har der været faa ubejfrivelig langjomt og fjedfommeligt, at jeg itfe hav vidft, Hvad jeg kulde tage mig til. Præften har det altid travelt, altfor travelt til at komme ofte og fmaffe Tiden bort med en ftaffel8 Eneboer. Hans Huftru har været fyg og faar iffe Lov til at gaa udi hele Binter. Alt er faa ftille og føvnigt i hele to Miles Omfreds om Gtoneby, at jeg tror, felve Veirmpllerne ikke bevæge fig mer, og Fuglene har beftemt lagt af at fynge. Su: fanne, den Slurve, har faaet i fit Hoved, at hun fal efterligne dig i aft, faaledes fandt hun i en, to, tre paa ogfaa at gifte fig; og mu ftaar jeg der med en ny Pige, fom jeg ikke fan taale, thi hun flaar iftykker alt, hvad jeg eter og har, brænder op Stegen og bager itfe Brødet ordentlig. Summen af alt dette er, at jeg funde ikke udholde det fænger uden Maiblomft; thi jeg har intet Hjem mer, efterat hun er bleven forflyttet hid. Jeg holdt det ud med mine lange enfomme Aftener, faa lenge jeg kunde, men faa fagde jeg til mig felv: Jeg pakker min Vadfæk og veifer til London, der har jeg en, fom bliver glad ved at fe Gubben, jeg fan fomme, naar jeg fomme vil, faa er jeg velfommen.*"
Clemence følte fig ydmyget over, at hun ikke havde modtaget fin Morbroder med al den Hjertelighed, fom han havde Ret til at vente. , Verden maa allerede have udøvet fin fordærvelige Indflydelfe paa mig," fukkede hun, ,naar jeg fan med noget, der ligner ligegyldig: hed, lytte til min Onkels kjære Stemme og høre hans rørende Klager og Savn. Men jeg gad vide, hvad min Mand vil fige."
Mr. Effingham traadte i famme Øieblik ind i Bævrelfet.
Man kunde ikke let tænke fig en førre  Kontraft end mellem den ftafelige værdige Effingham, med fit fuldendt fine, artige Bæfen, med det Hasfifk regelmæsfige Hoved — og den lille, bredffuldrede, muntre Kaptein med det kuglerunde Anfigt, bedeetfet af Hoi Nødme, der ftærft mindede om et Vinteræble.
Mr. Effingham var underrettet om Kaptein Thift fetwoods Anfomft; thi det var umuligt for nogen i Hufet at være ubefjendt dermed, faafremt han ikke var berøvet Høreevnet, Forberedt paa Mødet nærmede han fig derfor Thiftlemood med venligt BLÉ og udftraft Haand.
»Oeg er meget glad over at fe dem Kaptein Thift« lewood, og haaber, at de tager ind Hod og faa længe de bliver i London."
Kapteinen niffede bifaldende med en Mine, fom fyntes at fige, at han anfaa en Iudbydelfe for temmelig overflødig. Clemence takkede derimod fin Mand med et Blif, fom fagde, Hvor godt hun forftod, at han paalagde fig denne Gjæftfrihed for hendes Skyld.
» Bi vente fremmede til Middag" vedblev Mr. Effing= ham i en noget forlegen Tone.
» JA, den hvidhovede Spasmager med Guldkjæden nævnte det, da han ikke vilde lade mig komme ind," fvarede Kapteinen roligt.
» Der mangler blot nogle Minutter til Gjæfternes Unfomit; fulde de ikke ville klæde dem om til Mid= dagen?"
"Middag? hvor fomiff! Jeg fynes heller det er den Tid, man pleier fpife tilaftens. Ha, ha! ha! Jeg fpifte til Middag Klokken et! Men NReifen har gjort mig fulten og en Biffteg, fom er godt tillavet, ffal ikke fmage faa galt."
» Men vil de ikke førft gaa op paa deres BVærelfe 2" vedblev Mr. Effingham og faftede et ængftlig forffende Blik paa Kapteinens forte Jaffe og høie Støvler.
Klæbdedragten fyntes ikke at være nogen Hovedfag for den gode Kaptein; den Dragt, han havde baaret hele Dagen, fyntes ham fuldkommen god nof ved Middagsbordet. Men han forftod fin Berts Ønffe og fulgte derfor uden Indvending Tjeneren. I Døren mødte han Arabella, fom unegtelig fremvifte Billedet af en ung engelff Skønhed.
Hun ftandfede og faa med en Mine fuld af Hof: færdig Forundring paa den ufædvanlige Gjæft, der vilde have gjort en undfelig Mand forlegen. Men Kaptein Thiftlemood kjendte imidlertid intet til denne Følelfe; hans Nerver var ftærke fom Toug, og han var figeledes temmelig følesløs med Henfyn til Spot eller Fornærmelfe, naar det gjaldt ham felv.
, Se der, ev endnu en vakker Steddatter! Bi fFulle iffe mødes fom fremmede min lille Ben" udraabte han glad og vilde omfavne og fysfe Arabella, fom dog drog fig et Par Skridt tilbage og gav ham et Blit faa dræbende, at det kunde have anftaaet en Keiferinde, og virkelig taget Livet af en mindre ftærk Mand.
ȯvem er den Karl der?" fpurgte hun Tjeneren, da Kapteinen havde fjernet fig.
» Min Huftrues Morbroder og din Faders Gjæft," fvarede Mr. Effingham i en faa ufæbvanlig ffarp Tone, at den paabød Taushed og kvalte Fortjættelfen af Ara= bellas haanlige Ord.
De to unge Søftre trak fig tilbage i et indre Vær velfe for at meddele fig i Fortrolighed til hinanden. Louife var ude af fig felv af ffallagtig Munterhed, Ara= bella af Harme. Da Clemence blev alene med fin Mand, flyngede hun fin Arm ømt om hans Hals og fagde kjærtegnende:
,Dvor god du har været imod mig Vincent!"
nåeg fan ikke nægte, at jeg heller ønffede din Onfel iffe var fommen hid førend imorgen, men jeg funde dog under ingen Omftændighed møde den Mand uvenligt, af hvis Haand jeg modtog min egen elffede Glemence! Tror du, at han fan faa Plads ved Bordet, uden at dette foraarfager Ufempe?"
HAE ja, Doktor Howard har fendt Undffyldning paa Grund af en Embedsreife paa Landet."
» Det pasfer udmærket. Hvem tror du vi fan lade ham føre tilbords ?"
"åa det bliver det vanffeligite," foavede Clemence eftertænfende; , hvem er den meft godhjertede og meft taufe af vore foindelige Gjæfter? Hun maa have begge disfe Egenfkaber; thi Onkel figer Ting, fom er temmelig paafaldende for londonffe Damer, og han taler meget felo, uden at gjøre fynderlig Fordring paa Svar.
"Kan Mifs Mildmay gaa an?"
#30, hun vil Detmindfte iffe blive uhøflig mod ham.
Samtalen blev nu afbrudt af indtrædende Gjæfter.
Da Kapteinen vifte fig i Salonen, klædt i Galla, var de flefte Gjæfter anfommen. Han var ftraafende i fin blaa Frakfe, gul Veit og blanke Knapper.
Damerne havde allerede dannet denne kompakte Halvcivkel, der er ligefaa frygtelig i en Værtindes Dine, fom en Trup Soldater i tæt fluttet Geled og med fæl: det Bajonet er for den fremrykkende Fiende. Mrs. … Effingham befad endnu ikke tilftrækkelig Duelighed og Erfaring til at blande om hinanden Seljfabslivets for: ffjellige Elementer. Med en undfelig, ængftlig Mine gled hun fra den ene Gruppe til den anden og præ: fenterede dem, fom var ubefjendte for hinanden, hvilket var en faa meget vanffeligere Sag, fom de flefte var fremmede for hende felv, og deres Navne derfor ofte groede faft paa Tungefpidfen uden at funne fomme ud over Læberne. Clemence forføgte faavidt mulig at glemme, at Lady SGelinas folde kritiffe Bliffe fulgte alle hendes Bevægelfer og fun erindre, at hendes enefte Opgave i denne Stund var at behage fin Mand ved at være artig og forefommende mod hans Venner.
Kapteinens Judtvedelfe bidrog meget til at bryde den Stivhedens IS, der fom en haard Skorpe hviler over det engelffe Selffabsliv. Han forbaufede Gjæfterne og fatte Vært og Vertinde i betydelig Forlegenhed. Den glade, muntre Mand følte fig ligefaa hjemme i Londons fine Seljfabsliv, fom imellem fine Mesfefammerater paa Fregatten. Hand høie Stemme og klingende Latter, da han med Tommelfingrene i Beftelommerne ftod og fnak: fede med Louife, opvakte en almindelig Forundring mellen de øvrige i Værelfet.
Hvem er da denne livlige gamle Herre?" fpurgte Lord Vanghan Lady Selina.
En af Mrs. Effinghams Nærpaarørende," var hendes meget tydeligt og lydeligt udtalte Svar, fom hørtes af alle i hendes Nærhed.
Clemence ffyndte fig at præfentere Kapteinen for Mifs Mildmay, i Haab om, at denne Dame med ganffe de modfatte Egenffaber af hans ffulde afgive en pas: fende Kontraft og en Smule dæmpe hendes Onkels lavmende Munterhed.
Mijs Mildmay var en bleg og mager Perfon paa » over fyrgetyve Aar, med føgrøn Silfetjole og lyfe hængende Loffer, prydet med kunftige Blomfter, altfam= men i rig Overflødighed nedfaldende paa begge Sider af hendes Anfigt. Hun var et mildt og livløft Crem: plar af en fin Dame med Udfeende af at være udvadifet, ja endog hendes blaa Dine var vandholdige. Hendes tynde Læber var tæt tilfluttet og fyntes aldrig at kunne fmile, ja neppe tale. Mifs Mildmay var en af Sel ffabslivets Bremfevogne, det pasfede faaledes udmærket godt, at hun blev parret fammen med den larmende, ordrige Kaptein, fom lignede et Locomotiv, der i fuld Fare ilev frem uden at tage Henfyn til nogen Mobdftand, ubevidft om andres Opmævrkfomhed, færdig til at gaa over eller gjennem alle Hindringer, men aldrig vi: gende til Siden af nogenfomhelt Grund.
Kaptein Thiftlemood behøvede intet andet end en god Tilhører for uhindret at brufe frem paa Samta= [en8 Sporvei; Emnerne hertil valgte han af fit eget Liv, fnavt tilføs, fnart tillands, Røvere, Orkaner, Ti gere og GCapvin, — indtil Middagen blev anmeldt. Han førte da fin Dame paa en vidderlig Maade til= bords og tog med fin fædvanlige Ligefremhed Plads ganffe nær Clemence for at have den Fornøielfe en og anden Gang at verle nogle Ord med fin VYndling, og at fe hende i al fin Glands og Herlighed.
Mifs Mildmay trak langfom fine Handjfer af og nogle Øieblikfes Taushed opftod, under hvilke Kaptein Thiftlewood betragtede hele det lange Bord, der var fmyffet med hele Nutidens Pragt, nysgjerrig gran= ffende alle diske Gjenftande, fom var faa nye og til= dels uforftagelige for ham.
»Dør nu," fagde han tilfidft til fin Nabo, , falder de dette en Middag? Her findes jo ingenting paa Bordet uden Blomfter, Frugt og Sukkertøi; man ffulde itfe engang funne føde en Flof hungrige Spurve med dette,"
Den gamle Sømands naive Forundring var for meget for hans nævmefte Naboers Lattermufkler, de rev fig (på, og man lo høtlydt. Endog Mifs Mildmay faa fig nødt til at bølge et Smil ved at føre en befjæbret Colvifte til fine Læber.
uten hvad er dette?" raabte Kapteinen pludfelig, og betragtede opmærkfomt et Fad, fom ftod Igei foran ham, ,Ferffener i December! Hvem har nogenfinde hørt Tale om faadant før?" Geftemt paa at underføge Fænomenet nærmere, ftaf han fin Gaffel i en af Frug: terne, lagde den ned paa fin Talevfen og delte den med Kniven i to Halvdele.
"Aha! det er en Attrap!" (en funftig Efterligning) jagde han leende, , det er ikke mer en Ferffen, end jeg er det!"
Det var førfte Gang, at nogen af de tilftedeværende funde erindre at have hørt Mifs Mildmay udjtøde en liden fort Latter, hvori Clemence af ganjfe Hjerte iftemte, Alle Gjæfterne ved den øverfte Afdeling. af Bordet fo ligeledes, men den gode Kaptein felv dog allevhpieft, aldeles uvidende om, at det var hans egen Perfon og iffe Ferffenen, der gav Anledning til Munterheden.
. Jeg vidfte ikke lille Clemence, at du havde Smag for faadanne Spilopper," vedblev han, hvilken Yttring atter fremfaldte en ny lydelig Latter. Et faa muntert og livligt Middagsfeljfab havde aldrig før fundet Sted Hos Mr. Effingham.
Uagtet alle Lady Selinag Forudfigelfer og onde Aneljer indtraf ingen Ubehagelighed under Clemences førfte Middagsfelffad. Maaffe et ondt Øie kunde have opdaget et og andet Tegn til Uerfarenhed hos Feftens unge Bertinde, men Mængden fandt hende fortryllende i fin uffyldige fimple Ligefremhed. Lord Vaughan fyn: ted iffe at favne fin franffe Kok, men fpifte med megen Apetit. Oberft Parfons og Sir William Page fad fornøtede fammen ved den famme Ende af Bordet, fom om de aldrig var optraadt i Parlamentet fom politiffe Modftandeve. Alt vilde forøvrigt have gaaet til netop fom ved lignende fore, ftive, fjedfommelige Middage, derfom ikke den muntre Kaptein havde fortalt fine Hi ftorier, uophørlig var fommen med Ordipil, og den ene Gang efter den anden med fjærlighedsfulde Ord drukket Clemence8 Skaal, til Gjenftandens ftore Forvirring og Gjæfternes ikke mindre Fornøielje.
Arabella og Louife ventede Bordgjefternes Anfomft i Salonen for at blande fig mellem dem der. Den noget ftive Halvcivkel, fom her fnart atter dannede fig, blev paany gjennembrudt af den tapre Sømand, der hele fit Liv havde været ombord paa et Krigsfartøi, indtil han nu i de fidfte Aar med Penfion havde flaaet fig ned paa landjorden. Hom talte meft med Louife, fom: havde ftor Fornøielfe af ham og fyurgte hende, om de iffe ffulde have en liden Dans, da der var faa megen Ungdom tilftede og tilbød fig at være hendes Kavaljer, — men noget faadant funde der naturligvis iffe være Spørgsmaal om i Belgrave Square. Det ftore Fortepiano blev aabuet, og Damerne lod fig den ene efter den anden overtale til at tage Plads paa Pianoftolen.
Kaptein Thiftlewood elffede i hoi Grad Mufif og ftillede fig derfor gjerne midt foran de fpillende, hvor han ftod og flog Taften med Haanden. Mifs Praed begunftigede Selffabet med en Bravourarie, hvortil han lyttede med Følelfer, der omtrent vilde finde fit Udtryk i det Svar, en Herre gav, da nogen fyurgte ham, om han iffe fandt denne Dames Mufik underbar.
»Underbar, jo visfelig, men jeg vilde ønfke, at den var en Umulighed."
Derefter fulgte en fmægtende Morceau af Mifs Mildmay, hvilken Kompofifion vift var beftemt til et føvndysfende Middel og var ifaafald overmande vellykket.
Saa blev det Arabellad Tur til lidt fenere at fætte fig til: Inftrumentet. Hendes Styrke bejtod i et hurtigt og lavmende Foredrag. Den høire Haand for pludfe lig ned i Basfen, hvorved den venfire, fom det fyntes af Forfærdelfe, tog Flugten ned i Diffanten.
Hjertets Afguder. 5 ud, fom om begge var tilbøielig til at gjøre Indbrud i den andens Territorium, og med faa megen Larm fom muligt at ville gjøre hinanden Fortræd. Tilfidft endte det dog med en forførende Overenskomft, om at enhver Haand ffulde blive, hvor den hørte hjemme, og denne befegledes med en Afford, der gjenlød over hele Hufet. Da hun efter endt Præftafion veifte fig, ftod Kapteinen ved hendes Side. Han havde vift den ftørfte Interesfe for dette mærkelige Mufifnummer og fulgte nøie med begge Hændernes Løb og Fordrivelfe af hin= anden paa Tangenterne. Opmuntrende lagde han fin brede, tunge Haand paa hendes fine Skulder, klappede hende godmodigt og raabte:
»Brav gjort min flinke Pige! Det var rigtig et Lynild — og Tordenftykke. Men jeg fan ikke nægte, at jeg for min Del fynes bedre om mer ftille, rolige Melodier. Har du nogenfinde hørt din Moder fynge Bifen om Nelly Bley?"
Arabella gav ham et gjennemborende Blik og drog fig ftiltiende bort baade fra Pianvet og Kapteinens Nærhed. Hun, en Jarls Datterdatter, blive faaledes i mange fornemme Gjæfters Nærværelfe behandlet af en fattig Landdoltors Svoger! Det var mer end hendes ftolte Sind nogenfinde kunde have drømt om. Mrs: Effingham ffulde dyrt faa betale denne Befkjæmmelfe.
Der indtraf intet videre, fom udmærfede denne Feft fremfor faa mange andre af lignende Art; den ene efter den anden af Gjæfterne begyndte at bort fjerne fig efterat have fagt et artigt Farvel til den unge fortryllende Vertinde.
Snart hørtes blot den fjerne Ekko af de bortrullende Vogne; det ftraalende Lyshav forvandledes til det dybe Decembermørke, og Taushed raadede i det ftore Hus, hvor nys Klangen af Mufif og mange Mennneffeftemmer havde dannet en forvirret Larm. Eudog i Tjene: ftefolfenes travle Afdeling hendøde tilfidft alt Liv og Bevægelje. Den Felt, fom havde foftet faa megen Omforg og Uro — for iffe at tale om Ubgifter og Bejvær —gif nu i Stilhed over til den uopregnelige Masfe af Ubetydeligheder, der engang fyntes faa ftore og vigtige, men fom Mindet dog, efterat have opgjort et Jnvens tavium af fine Giendomme, for beftandig Ffafter tilfide.
Øttende Kapitel. En ftormende Morgen.
Mr. Effingham ftod altid tidlig op; den følgende Morgen var han ude endnu tidligere end fædvanlig, og havde baade begyndt og endt fin Frofoft og begivet fig til Kontoret, forinden nogen af Hufets Damer, hans Duftru dog undtagen, vifte fig i Spifefalen. Mangel paa Punfktlighed var én af de Feil, Clemence længtes efter at faa fine Steddøttre afvænt med; men faalænge Lady Selina iffe blot undffyldte, men endog forfvarede det fom en fornem Giendommelighed i hendes Familie, funde Clemence intet udrette. 3 » Det er blot fimple Folk og Slaver, der lader fig faaledes binde af Tiden," udraabte Arabella, da hendes Stedmoder engang gav et BVinf om Nytten af Punkt: lighed, og tilføtede: Kun Arbeidere, hvis. Brød ude maales efter Anvendelfen af deres Tid, regne fine Mi: nutter ligefaa nøiagtigt fom deres Kobberfillingen."
Clemence var dog ikke fin Mands enefte Selffab ved det tidlige Frokoftbord, den. muntre Kaptein, fuld af lyftige Indfald og i godt Humør fom. altid, var fuldt. beredt til at vife Retfærdighed. mod den defifate Anvetning. Hans Søfterdatter vilde have fornøiet fig meget over hans treffende Anmærkninger og farpfindige Jagttagelfer af den foregaaende Aftens Scener, Begivenheder og Menneffer, hvis hun ikke havde frygtet for, at Onfelens høirøftede Munterhed kunde gjøre et ube: hageligt Indtryk paa hendes Mand. Mr. Effinghant var Høfligheden felv, men han faa iffe ud, fom han morede fig færdeles. Han fyntes endog neppe at høre Kapteinens lunefulde, fpillende Ovdftrøm, men fyifte fin Frofojt med et tanfefuldt og aandsfraværende Udfeende.
GClemenceg egne Tanker vandrede ofte hen til Mademoifelle Lafleur; thi hun faa med urolig Forventning imøde den Virkning, fom dette Fruentimmers Afjkedigelje vilde have paa Familiefredfen. Hun var ogfaa bekymret for fin Onfel$ Skyld og undredes over, hvordan hans Stilling vilde blive i den jtolte Familie, hvori hun ved fit Giftermaal var indtraadt. I hans Perfon fyntes hendes uvenlige, ildefindede Slægtninge at have fundet en ny ømfindtlig Punkt, paa hvem de kunde rette fine Anfald, vel vidende, at de dermed ogfaa vilde træffe hende felv føleligt. Hans egen Mangel paa Opfatning i denne Sag og hans fuldfomne Ubevifthed om det Gjekferi, man drev med ham, gjorde Clemence dobbelt ømte følende paa hans Vegne. Hun udftuderede og forfas ftede mange Planer til virkfomt at kunne beffytte ham mod den Uhøflighed, fom ingen kunde vife paa én år: tigere Maade end Lady Selina, naar hun vilde lægge fin Ningeagt for Dagen. Tanken om alt dette gjorde Mrs." Effingham denne Morgen taufere og alvorligere end fædvanlig.
Hun er hverken en faa god Taler eller Tilhøver, fom Hun var før," tænkte den gamle Mand, , hvoraf fan vel det fomme fig?"
Kaptein Thiftlewood fandt dog i Lonife begge Dele, da hun traadte ind; den unge Pige betragtede den gamle Mand, derfom hun havde vovet at fige fin oprigtige Mening, fom en Gevinft i det daglige Familieliv, der ved Lady Selinas og Avabellas Indflydelfe var alt an= det end behageligt. Han tog megen Notife af hende, og fouife vilde heller dadles af de to hoffærdige Das mer, der overfaa 'og foragtede ham, end lade være at pasfiare med ham. Han morede hende ganffe overor: dentlig med alle fine humoriftiffe Fortællinger, og Tran: gen til at more fig var ftærkt udviklet Hos dette Barn. Hun lo med ham, naar han var nærværende, og af ham, naar han var fraværende. Louife indbildte fig at være foif, og hvad fan være behageligere for et kvikt Hoved, end at have et Maal for fin Satire? Hendes Morgenhilfen, da hun traadte ind, paa engang flygtig og behagefyg, ftaf paa en flagende Maade af mod Arabellad vrantne Taushed og Lady Selinad isnende Høflighebd.
Nu hvad fyntes de om Gelffabet igaaraftes, Kaptein Thiftlewood?" fpurgte Louife, da den gamle Mand høflig bød hende en Kop Chocolade, fom Ce mence havde fljæntet.
»Aa jo, det var ret brav paa fin Maade. Man bød bare omfring for meget Krimskrams, og det var for mange Herrer Lafeier bag Stolene. Bare man faa bort fra fin Talerfen et Øteblik, vips var de færdig til at rykke den bort, faa man fik neppe Tid til at fmage Maden engang. Desuden fyntes jeg, at Damerne faa ftive og opftrammede ud. Jeg maatte uvilfaarlig tænke paa faadanne Tøier, der bredes ud i Butifvinduerne for at loffe Kjøbere; de ftives ftærkt og fælges billigt; thi det er daarlige Barer, der ikke duer til dagligt Brug, guider man nok faa lidet paa dem, flyver Stivelfen En i Anfigtet."
"deg formoder, det var førfte Gang igaar, han var i fint Selffab" tænkte Arabella, og hendes Tanker blev temmelig tydeligt udtrykt i hendes Blikke og Miner.
«Det Pigebarn der er ikke alene ftiv af Stivelfe, men fadet med KMyudt," tænkte Kapteinen. Bi faar fnart en Grplofion; jeg fer, hun holder Lunten færdig for ved førfte givne Anledning at fyre af en hel Bredfide mod mig. Men for Maiblomftens Skyld ffal jeg for: føge, hvad Benlighed fan virke og hænge et Parlamen= tærflag ud. Det er intet Under, at min Skat fer bleg og alvorlig ud, — tænk hvilket Liv hun maa have mels lem et Jsbjerg af en Mand og en Vulkan af en Datter!"
Jo mer taus og forbeholden Arabella var, jo mer magtpaaliggende var det Kapteinen at drage hende ind i Samtalen. Han holdt fin Kniv og Gaffel lige op og ned paa hver Side af fin Talerken og fagde til Arabella: "Sulen ev nu fnart forhaanden, det er en veljig= net glad Tid, og jeg vil nu fe, Hvorledes den feires i Hovedftaden. Jeg faa alerede, da jeg fom, en Mængde Forbud paa Høitiden i Butifvinduerne, og det var en Fryd at fe, hvor fmukt det var altfammen.  Husmødre vil ogfaa finde et vigt Udvalg af Defikatesfer, hvormed de funne berige fit ©pifefammer. Der var Kalfuner trukne paa Snover i lange Rader, fom det Fulde været Spurve paa en Traad. NRojtbiffer faa ftore, at man funde friftes til at tro, at de var ffaaret ud af Lænden paa en Elefant . . . hvor prægtigt og apetitligt det tog fig ud, omgivet af de ftraalende Gasflammer. Jeg faa ogfaa fmaa nydelige Juletrær fulde af Lys og mange vakre dinglende Sager; tent, hvor mange fmaa, glade Anfigter, der vil famle fig om dem, naar Lyfene er tændt! Jeg elffer glade Børn ifærdeleshed fattige Børn. Skal jeg fortælle dig, hvorledes jeg har tænkt mig et fmuft Juletræ?
Arabella tang og faa ud, fom hun iffe i mindfte Maade ønffede at faa nogen Underretning herom, men Kapteinen betragtede det fom en afgjort Sag, at hun ønffede dette og vedblev derfor:
"30, jeg vilde ffaffe mig et Træ, faa ftort fom det ftørfte hernede paa Torvet. Gaa vilde jeg ikke belæsfe det med alt faadant Glitter og Dingeldangel, fom viftnof er fmuft og tager fig godt ud, men er aldeles unyttige og unødvendige Sager. Men jeg vilde hænge det fuldt, faa meget det kunde bære af Pølfer, Kjod= ftyffer, Strømper, Støvler, Linned, Vanter, ofv: og derpaa, naar det var tændt, indbyde alle fattige Børn i denne Del af Byen til at fomme og høfte det. Jeg er ganffe vis paa, at alle Børnene vilde finde, at mit Juletræ var det fmukkefte, de nogenfinde havde feet. Bar iffe dette at forene det nyttige med det glædelige og tilfredsftilende?*
#30, denne Tanke forener i Sandhed faa megen * Finhed og god Smag," fvarede Arabella med ffjærende Ironi, sat Mrs. Effingham vift vil ynde fig med at virkeliggjøre den for dem."
Det var noget i den unge Piges Tone, da hun udtalte fin Stedmoders Navn, der ftaf den gamle Søs mand faa dybt i Sjælen, at intet mod ham felv per= fonlig rettet Anfald kunde have gjort Ham faa ondt. Et enefte Ord fan undertiden vete tillive en hel Nække af Tanker, Forudfætninger og Slutningev. Ovdene: Mrs. Effingham vifte den varmhjertede gamle Mand et Billede, udftyret af hans Fantafi med de mørkefte Farver, men dog fuldkommen fandt. Hans milde, venlige Glemence var ikke elffet og vurderet i fit nye Hjem. Hun, hans Yndling, hans Hjertes Stolthed, blev feet over Hovedet af dem, fom burde anfe det for en Lykke og Heder at faa fole fig i hendes Smil. Under Ind: flydelfen af diske Tanker, der opvakte en uovervindelig Harme i hans Indre, udbrød han pludfelig:
"Mrs. Effingham! hvem fan det være? Jeg fer her deres Faders Huftru, men ingen, fom de eller jeg fan tale om eller benævne fom Mrs. Effingham!"
De, fom er meft overmodige i Ord, har fædvanlig mindft Mod til at tau felt ligeoverfor fine egne Uhøfs ligheder. De, fom er meft glad over at funue faare de ømtfølende og plage de undfelige, er ofte de, fom førft drage fig bort fra den Strid, de felv faa uforfigtig hav fremfaldt, naar de finde fit Sværd fiydfet af en modig Haand, eller frygte, at deres afffudte Pile kunde vende GSpidfen mod dem felv.
Arabella følte fig forvirret og tang. Kapteinen, hos hvem Breden var ligefaa kortvarig fom Ilden i ' en Flinteften, vandt fnart fit gode Lune igjen. Det begyndte at forefomme ham, at Han havde givet efter for et Udbrud af Brede, fom et maafke forhaftet Udtryk neppe funde vetfærdiggjøre. Han havde fandfynligvis blot indbildt fig, at der faa en ond Mening i den unge Piges 'tankeløfe Ord.
»Zilgiv en gammel Mands Varme," fagde han derfor godmodigt, ,fom har faget fine Meninger og Anffuelfer fra det forvige Aarhundrede, og derfor maa forefomme eder gammeldagfe. Jeg formoder, at I ikke vigtigt vide, hvad J ffulle falde en faa ung Stedmoder. For engang Skyld fynes jeg vore Naboer Fvanffmænz dene have fundet paa et Udtryk, fom er bedre end vort. Biftnot fan denne Indrømmelfe fynes befynderlig, da det ogfaa bruges om ftygge Mennejfer, men Her idet mindfte cv det fuldkommen anvendeligt. Ja, du for: tjener vel Navnet, ,dellemére", fagde han og faa ømt paa Clemence, ,0g Du mit Barn," idet han bukkede for Louife," at kaldes ,bellefille."
Skyerne paa Avabellas Pande blev ftedfe møvkere. Louife blot fo og fagde:
"deg har ofte forundret mig over, hvorfor Franfk= mændene har givet dette Slægtffab faa vakre Navne. Paa den Maade bliver Oldinge og gamle Koner, vakre og ftygge Menneffer, allefammen ,beaupdre, beaufrere, bellemére og bellesoeur." Det maa vi fpgrge Mademoiz felle om. Har de hørt, , vedblev hun og vendte fig til Clemence, ,naar hun fommer tilbage?" Det var i dette Øieblik et ulykkeligt Spørgsmaal. Den høie Radme, fom udbredte fig over Clemences Kin= der og den Forlegenhed, der udtalte fig i hendes Anfigt, drog alles Bliffe paa hende. Hun havde en Folelfe, fom naar man ffal antænde en Mine, men fvarede dog temmelig volig:
» Mademoifelle fommer ikke tilbage."
"tommer hun ikke tilbage? vaabte begge Pigerne paa en Gang.
Med Udtrykket af den høiefte Forbaufelfe gjentog Lady Selina med noget fvagere Stemme de famme Ord. Clemence maatte faaledes afgive en Forklaring. Med al den Fafthed hun formaaede at tilfjæmpe fig, ffede dette med faa faa Ord fom muligt: > "Mr. Effingham og jeg har eftet moden Over: vetelfe befluttet at tage en anden lærerinde, hvorfor hun er afffediget. Vi have fuldt gyldige Grunde hertil, og jeg haaber . . . ."
Men Minen havde allerede fattet Ild, og inden Glemence fif Tid til at fuldende Sætningen, gik Er: plofionen løs: Lererinden havde viftnof ikke vundet fine Lærlinges Kjærlighed, og det var dem i Grunden ganffe ligegyldigt, hvor der blev af hende, men de havde nu noget beftemt at bebreide Clemence. Krigen havde blot behøvet fin Løfen og fin Martyr for at bryde ud i fulde Flammer, og den forfulgte og forurettede Ma= demoifelle forfynede dem med begge Dele. Arabellas dulgte Harme kunde nu upaatalt give fig Luft, og en Strøm af Misfornøielfe vældede ud gjennem hendes fammenpresfede læber, medens Louife paa famme Tid overgav fig til heftige Klager over, at de ikke engang havde faget fige hende Farvel.
Lady Selinas frygtelige Kulde var dog det verjte, fyntes Clemence. Ladyen reifte fig langfomt op og fagde i en rolig men forbittret Tone:
»Befyuderligt, hemmelighedsfuldt, en ubegribelig Maade at gaa frem paa! Det er en perfonlig Fornær: melfe mod mig felv. Jeg havde efter de bedfte Recommenbdafioner antaget dette Fruentimmer til Lærerinde for min Søfters Døttre. Jeg har i mange Aar givet hende dette Tillidshverv, og hun hav aldrig fveget min For: ventning; jeg burde vel bleven fpurgt tilraads, forinden man fattede en faa vigtig Beflutning.
Endog Lady Selinas KMlæder fyntes at gniftre af faaret Værdighed. Hvorledes fulde den ffakkeld unde felige Clemence da holde fig mod en faadan Styrtflod af Brede og Uvillie.
Hun havde fun en Bundsforvandt i fin Nærhed, og hendes ftørfte Frygt var, at han fulde veife fig til hendes Biftand  Aaverne foulmede i Kapteinens Pande, og hans Anfigt blev ftedje. rødere. Han faa hurtigt og opbragt fra den ene til den anden af Glemences Mobdftanderinder, fom om han overveiede, hvem af dem han førft fulde fafte fig over.
Men ingen af dem oppebiede hans Angreb. Lady Selina og hendes Søfterdøttre forlod paa engang majefteetiff Vævelfet, for i Forening endnu mer at ophidfe hinanden mod den herffejyge Mrs. Effingham, fom Havde vovet at trodfe dem alle tre ved en faa uhørt felvftændig Handling.
"Uldrig i mit Liv har jeg hørt Magen!" raabte Kaptein Thiftlewood og flog med den knyttede Haand i Bordet; , hvilken Djervhed af de uforffammede Jentz unger og hvilfen Ondffab og Slethed hos det gamle Trold! Du maa blive beffyttet Clemence, og derfom Effingham ikke fan og vil gjøre det, faa vil jeg."
» For alt i Verden Onkel, kjære Onkel, fig ingenting," vaabte Clemence og Holdt ham faft i Armen, da han vilde ile ud af Berelfet. , Du fan ikke Hjelpe mig; tvertimod vilde din Indblanding gjøre alt værre. Dette gaar nof over, fom faa mangen anden lignende Storm,"
» Onfel! enhver Forholdsregel fra din Side vilde gjøre Sagerne ti Gange værre; tro mig det er fandt, vær derfor rolig og fom til Befindelfe igjen for min Skyld. Der findes intet, fom er værre end Strid og Uenighed i et Hus. Lad derfor 08 idetmindfte vedlige= holde Fred."
"Bred! ffulle vi ftryge Flag og nedlægge Baabnene for disfe arrige Mvinder? Derfom din Mand havde den mindfte Kraft . . **
, Sig intet om Vincent Onkel! Overlad til ham og mig at ordne Sagerne fom vi bedft kunne. Du fan ifte foreftille dig, hvor meget det vilde ffade mig, om du paa nogen Maade lod Vincent forftaa, at du havde mærket noget, fom var ubehageligt. O hør mig fjære Onkel, og lad fom ingenting:
Det var fun med megen Banffelighed det omfider fykkedes Clemence til en vis Grad at Hille den gamle Mands Vrede. Hun overtalte ham tillidft at gaa ud og befe fig i den ftore Stad, vel vidende at hans Brede da vilde forfvinde af fig felv. Det var med virkelig Letielfe, hun en liden Stund derefter hørte ham forlade Hufet, og hun haabede, han ikke fulde fomme til= bage, førend. Mr. Effingham var kommen hjem fra Kontoret.
Førend Clemence havde faaet Pufterum og Tid til at gjenvinde fin tabte Fatning, traadte en af Tjenerne ind dg fpurgte om Mrs. Bentner funde faa tale med hende. Fra det. Øieblif Husholderffen mærkede, at hun iffe havde at gjøre med en Dukke, og at Clemence faa alle hendes Regninger gjennem med den ftørfte Nøtag= tighed og opdagede. den mindfte Urigtighed, havde Hun befluttet iffe at blive der længer. Hun havde under Lady, Selinas fjødesløje Regjering i flere Aar plyndret fin Husbond faa anfeligt, at hun nu kunde leve felv= flændigt og forgløft. Hun vidfte, at hendes ældre NRegnz ffaber med det førfte vilde blive randfaget af den unge grantjeende Husmoder, hun bejfuttede derfor at forlade Hufet ftrar, iferdeledhed da Efterretningen om Madez moifelles Afffedigelfe blev befjendt mellem Tjenerifabet.
Glemence modtog Undevretningen om hendes hurtige Flytning. med ydre.
Tjeneren traadte atter ind med to Breve, fom netop var anfommen.
Clemence traf fig tilbage til fit eget Bævrelfe, men Hun fad en Stund nedfunfen i dybe Tanker, førend hun tænfte paa at aabne de to Breve.
Gandjynligvis var de af liden Intevesfe, maaffe Reguinger i Anledning af Gaarsdagens Feit; imidlertid aabuede hun dem. Hvorfor ryftede hendes Haand faa ftærft, og Hvorfor traf den glatte Pande fig faa fmer: teligt fammen? Af, det var Sydamens og Modehand= lerindens Regninger, og Clemences Mod fvigtede da hun faa de lange Vifter paa opregnede Lurusgjenftande til hende felv og de to betydelige Summer, fom det udgjorde. Hun regnede dem over felv i Haab om, at Opfummeringen kunde være feilagtig, men nei, det var aldeles rigtigt, Hovedfummen blev den famme.
Glemence havde ingen beftemte Naalepenge, men hendes Mand havde ved deres Giftermaal givet hende en Sum Penge, fom i hendes Øine var en hel Formue. En af Clemences ftørfte Glæder var at give; hun havde derfor meddelt meget rundeligt til mange andre af denne Stat, baade før og efter hun forlod fit gamle Hjem, og itfe forftod, hvor meget mer hun nu felv behøvede end før, da hun bar en faa tarvelig Klædedragt. Hendes Mand ønffede, at hun nu fulde have et fmukt og fmagz fuldt Toilette, og dette foftede langt mer, end hun anede. En Sum var dog bleven lagt tilfide, hvormed hun tænkte at betale disfe Negninger, men den unge, fimpelt og fordringsløft opdragne Clemence, havde ingen vigtig Fore ftilling om, hvad Silfefjoler, Peltsværk, Lommetørklæder, fantet med Brysfelevfniplinger, Parfymerier, med meget mer faadant foftede. — Modehandlerinden kunde blive betalt af de tilfidelagte Penge, men Kjolefømmerfken maatte vente paa ubeftemt Tid, hvor nødigt hun end vilde bede hende derom.
"Hvad maa Vincent, min ædle høifindede Mand tænfe? Hvorledes maa han dømme om en faa grændfeløs Doarffab hos fin Hufteu? Blot i tre Maaneder gift og allerede i en faa ftor Gjæld for Klæder! Det er forfærdeligt; jeg burde have fpurgt efter Priferne paa alting førft! Det var Feighed, movalif Svaghed! Ak, han har vift aldrig funnet tro noget faa usfelt om mig! Men ffal jeg vove at bekjende for Ham, at det er netop hans Gavmildhed, hans AWdelmodighed, fom Har ledet mig ind i denne Daarffab? han har feet faa bedrøvet og urolig ud i den fidfte Tid; jeg tror/beftemt, at hans Affærer gaar mindre godt . . ., at han er urolig over noget, det er vift! Tænk da, at jeg fal forøge, iftedet for at lette dem!"
Denne Tanke var næften uudholdelig for Clemence, fom nu følte Gelvbebreidelfens bittre Malurt, føtet til de husmoderlige Bekymringer og den faarede Selvfølelfe. Det varede derfor ufædvanlig længe, inden hun for: maaede at berolige fit Sind ved en inderlig Bøn og med Fatning fe Befværlighederne imøbde.
Da Clemence forlod fit Værelfe, mødte hun fin Stedjøn Vincent, fom for en Time fiden var kommen hjem fra Skolen til Julefevierne. Hun havde i den dybe Bekymring og ICngftelfe, hvori hun var nedfænket, iffe mærfet Tidens Flugt eller Guttens Anfomit:
Et glad Velkommen! gled uvilfaarlig over hendes Læber, men det førfte BF paa Guttens Anfigt ftand= fede det KMjærtegn, fom hun tænkte at ledfage Hilfenen med. Vincent ftormede hende hurtigt forbi med et Udtryk af Misfornøielfe, Uvillie, ja Trods, i fine Træt, fom fom hende aldeles uventet fra ham. Han yttrede dog iffe et Ord.
Dette var da den Søn, hendes Hjerte allerede havde lært at efffe, den Søn, fom hun haabede, ffulde blive hende en Støtte, i hvis Anfigtstræt og Karafter hun faa tydeligt fyorede Ligheden med hendes Mand, og det enefte Medlem af Hans Familie, fom ved hendes Anfomft i deres Kreds, fyntes at ville være venlig mod hende! Skuffelfen føltes faa meget bittrere, fom den fom i et Dieblif, da hendes Sjæl var bedrøvet og hendes Sind nedtrykt. Denne: fidfte Draabe fik Beegeret til at flyde over. Hun ffyndte fig tilbage til fit Værekje, faftede. fig, paa. Sofaen, ffjulte Anfigtet i Hænderne og gav for førfte Gang i fit Liv frit Løb for Græmmelfens og. Stuffelfens brændende Taarer.
Oppoiition.
#30, du er. kommen, hjem. til et befynderligt Hus, fan, Du. tro, kjære Vincent! Meget: forunderlige Ting er fovegaaet her. under: din: fidfte: Fraværelfe. *
Disfe Ord. var: Arabellas: førfte Hilfen til hendes Broder, ved» hans. Anfomit, da Vincent med en Skoz Ieguts hele Henrykkelje over den foreftaaende fange Ferie fom ftyrtende ind i Værelfet.
#30, du fan neppe gjette, Hvad der er hendt," tilføiede Louife.
ptu, hvad er det da? Syng den hele Vife ud paa engang," fagde Vincent, og faa forundret fra den ene til den anden af Søftrene.
Ingen af og fan beregne, hvor vi muligens er henne næfte Maaned," vedblev Louife; Jeg anfer det ifte for ufandjynligt, at min Opdragelfe fan blive endt paa Øen Jerfey og Arabellas paa Øen Man.
"Men hvad er det da Hendt?" raabte Vincent utaalmodigt, ,er det noget, fom angaar vor fille vakre Mamma?"
ntille vakre Mamma!" jo det klinger nydeligt det," afbrød Arabella ham harmfuld. , Hun har begyndt med at vende op og ned paa alting her i Hufet; hun blander fig i alt muligt uden nogen Opfordring og Anledning dertil, og nu idag har hun afffediget Mademoifelle uden at fige 08 hvorfor."
1 Afikediget Mademoifelle?" raabte Vincent; ,nu, det fnufer idetmindfte ikke mit Hjerte. Men det var et merteligt Tiltag af hende faa ganffe i Begyndelfen."
»Derpaa fom Turen til Mrs. Ventner," vedblev Lonuife.
» Mrs. Benner!" gjentog Vincent, ftedfe mer og mer forundret. Jeg ffulde ligefaa gjerne have troet, at nogen fuude flytte Londons Tower."
»Det er nok ikke endt med dette," tog Lady Selina tilorde, idet hun presfede fine tynde Læber tæt fammen for figefom at hindre dem fra Forudfigelfen af en for= færbelig Ulykke.
"Er det virkelig Mrs. Effingham, fom har faget hele denne Revolufion iftand?" fpurgte Vincent med ftedfe ftigende Forundring. , Hun faa faa fnil og mild ud fom en Due."
»En Due, fig heller en Gleate," fpøgede Louife.
» Nei en Vampyr," mumlede hendes Søjter.
»Ovad jeg fremfor alt iffe fan taale," vedblev Lady Selina, ,det er den Slubed, hvormed hun ffjuler alle fine Planer og Anlæg. Glat udenpaa, falff in dentil;
Hjertets Afguder, 6 Verden faa godt fom jeg. Ia endog jeg, — jeg bes fjender det for eder, — lod mig i Begyndelfen bedrage af hendes milde, fløiefsbløde og indfmigrende Befen."
når hun faa intrigant, fan iffe jeg heller fordrage hende" vaabte Vincent; ,alt andet fan jeg bedre finde mig i Hos et Menneffe end Falfthed."
#30 og dertil er hun ovenikjøbet en vigtig Læferfke, vedblev Louife, , 09 du ved, Hvordan de er, forftilte og hytlerffe. Hun gjør fig til en rigtig Helgen; jeg tror, at den ftaffels fjære Mademoifelles enefte Forbryz deffe var, at hun fyntes godt om en franff Bog, fom Mrs. Effingham ulykkeligvis ftødte paa en Dag i vort Skoleværelfe, da hun fnatfede fig derind paa fin fed: vanlige, indfmigrende Maade *
ya og fiden," faldt Arabella ind, ,har hun truffet ind i Hufet en Slægtning, uden iforveien at give 08 den mindfte Underretning derom, faaledes at vi i fans Nærværelfe ikke ffulle vove at fige noget."
» Det er Hart fom Dagen," vedblev Lady Selina, vat Kaptein Thiftlemoods Anfomit ikke var nogen Over: vaffelfe for Mrs. Effingharn, men en lenge forberedet Plan for at gjøre og baade Skam og Fortræd."
»Övem er Kaptein Thiftlewood ?" fyurgte Vincent nydgjerrig.
Mrs. Effinghams Morbroder," fagde Louife, , den Iyjtigite gamle Fyr. . .*
»Det førte Fe man fan tenke fig," afbrød Arabella.
» En fimpel raa Karl," fuldendte Lady Selina Bes ffviveljen, ,fom farmer og huferer i et fint Hus, fom om han var ombord paa en Hoalfijfefanger."
» Men hvorledes fan Pappa holde ud med alt dette?" fpurgte Vincent mer og mer betagen af ubehagelig For: baufelfe over alt, Hvad han hørte.
"Min Svoger er forheret, aldeles forblindet af penne intrigante Mvinde," fagde Lady Selina og fiv= rede ind i Jfden uden at fe paa nogen, fom om hun talte til fig felv. , Hans Blindhed er aldeles ubegribelig! Jeg tør ikke give mine Tanker Ord, eller gjette paa noget . . . men han har lige fiden han indgik fit andet Agtejfab ikke været det famme Menneffe." on Ia, Pappa er faa alvorlig nu i Sammenligning med før," beftyrfede Louife.
»Og meget mer ordfnap," tilføtede Arabella.
Lady Selina udftødte et dybt fukkende, ,ak!" og der faa en dyb Betydning i dette ene lille Ord, fom hun med Mefterffab forftod gjennem Tonefald og Mi: ner, at gjøre forftaaelig. Det udtalte: Medlidenhed med den bedaarede Mand, Afffy for hans intrigante Huftru, Deltagelfe for de forfulgte, forurettede Stedbørn. Ja det var et Suk, der forraadte en Skat af Visdom og Kundjfab om al den Uvet, der fede i Almindelighed og i den Effinghamffe Familie i Særdeleshed.
Det var ganffe naturligt, at Vincent under denne Strøm af Daddel ikke kunde faftholde det elffværdige Billede af Stedmoderen, fom boede i hans Indre, da han ffiltes fra hende; at han paa Grund af alle disfe faljfe og ondffabsfulde Fremftillinger begyndte at betragte GCfemence med uvillige Føleffer. Han lovede derfor med Sjæl og Hjerte at gaa over paa Infurgenternes Side i den nu alvorlig paatænkte og vel organiferede Fri: hedskrig. Han befluttede med en ung Guts fædvanlige Heftighed og Overilelfe at modjætte fig Stedmoderens Billie i alting og iffe bryde fig om 2 Tølper, fom hun havde refvireret til London for at være hende behjelpelig med at tyranifere hele Familien og vende op og ned paa alle Hufets gode gamle Baner."
Glemence fad imidlertid alene med forgbetynget Hjerte i fit Bærelfe. Hendes Pine var opfvulmet af Graad, og hun følte fig faa uffitfet til at gaa ned til » Lunchen" og møde alle disfe iskolde, kjærlighedsløfe Anfigter, at hendes Haand to Gange greb efter Klok: feftrengen for at ringe efter Tjeneren og bede ham fige, at de iffe fulde vente efter hende. Men naar en Byrde er tung, ev det bedft at anftrenge fig med jo før jo heller at bære den frem. Neldebladet, fom man hurtig befluttet griber i, brænder mindre, end naar man berører det med bange Fingre. Det var jo blot moralfk Feighed, om hun drog fig tilbage fra at møde disje Menneffer, hvis uvenlige Blikfe og bittre Tunger faarede og plagede hende faa meget. Den kraftigfte Drivefjeder til i nær: værende Stund at føre Clemence fammen med Familien var dog Tanfen om Onfelen; han kunde fomme fnart tilbage, og hun burde ikke lade ham være alene med disfe fremmede og uvenlige Menneffer. Hun vadffede derfor Sporene af Taarer bort fra fit Anfigt og gik ned i Spifefalen, da Tjeneren ringede paa den ftore Klokke. Clemence opdagede med Glæde, at Kaptein Thiftlewood endnu iffe var fommen hjem.
Lady Selina lod fig heller ikke fe ved Bordet, hvil= fet ligeledes forffaffede Mrs. Effingham et lettere Aan= dedræt, men Maaltidet var dog under alle Omftændig= heder meget uhyggeligt, fom altid er Tilfældet der, hvor Strid og Ufred er-raadende i et Hus.
Ingen talte et Ord til Clemence, men der faldt mange, fom var ment hende.
Enhver ny Anftrængelfe for at faa en ordentlig Samtale igang mislyftedes, hvilket overbevifte Clemence paa det fmerteligife om, at hun ikke formaaede at vinde fin Mands Børn for fig. Den vrantne Taushed, fom uovervindelig herffede, var faa fornærmelig og opægs gende, at den kunde have bragt endog denne milde, taals modige Natur til i Vredesudbrud at forlade Bordet, derfom ikke Crindringen om den Gjeld, hun havde ftiftet, og den Bekjendelfe herom, hun maatte gjøre for Mr. Gffingham, havde gjort hende faa misfornøiet med fig felv, at hun ikke vovede at blive vred paa andre.
GClemence vilde gjerne før Middagsmaaftidet have fjørt en Tur ud for at faa lidt friff Luft i denne vakre men forte Binterdag. Den hurtige Bevægelfe og Frihed fra alle de pinlige, forftyrrende Indtryk i Hjemmet vilde have virket beroligende og velgjørende paa hendes oprørte Sjæl. Men Lady Selina havde, fom fædvanligt, lagt Bejlag paa Vognen, og Mrs. Effingham vilde da iffe tilfjendegive fit Ønfke, endikjønt hendes Tilbageholdenhed baade nu og ellers ikke blev betragtet fom en Godhed, men fom noget Lady Selina havde Ret til at kræve. Glemence maatte da ngie fig med en enfom Vandring paa det aabne Torv i Nærheden af deres Bolig.
Luften var meget fold og virfede ogfaa paa denne Maade ftyrkende og oplivende paa den unge Kones Merver og gjengav dem deres fædvanlige Spændkraft. De graa Skyer, der i urolig Fart bedækfede Himlen, og de bladløfe Træers mørke Grene talte, felv i deres vinterlige Øde, om en fommende lyffeligere Tid. Sol: finnet vilde nof engang feivende adfyrede de tunge Skyer; Baaren vilde atter klæde de nøgne Grene med ny Skjønhed, og den gjennemtrængende Mordenvind fors vandles til Veftendindens milde Viften, naar en blidere Aavstid indtraadte. Vilde Fremtiden ikke ogfaa bringe Iyfere Dage for Clemence? Jo, hun troede det, og for= føgte derfor at affafte den dybe, bekfemte Nedflagenhed, fom nu havde grebet hende. Hun tog alvorlige Be: flutninger, opfendte taufe Bønner og gav efter lang Kamp det Haab Rum, at det ved Mildhed og Venlighed omfider ffulde fyffes hende at befcire Uvillien og ved Taalmodighed og Fordragfomhed at overvinde For: dommene.
"Der fer vi en af Lykkens Yudlinger !" fagde Lady Bread til fin Datter, da de kjørte forbi Mrs. Gffingham paa Belgrave Square." Hun er ung, fmuf, rig, har god Helbred og en elffverdig Mand, har et nydeligt Hus, hvor der er Fred og Samdrægtighed . . . alt hvad Livet fan byde. Ja, jeg er overbevift om, at Mrs. Effingham er en af de Iyffeligite Menneffer, der findes her i Verden.
Skumringspasjiar.
Du fan iffe dadle min Daarffab og forundre big over min Tankeløshed, mer end jeg gjør felv, kjærefte Vincent," fagde Clemence til fin Mand, da hun med et Barns Undfelighed erkjendte fin Feil og lagde Ma: dame La Boyes ftore Regning paa hans Skrivebord.
Mr. Effingham aabnede den taus. Derfom hans unge Huftru havde vovet i dette Øteblif at fe ham ind i Anfigtet, vilde hun bemærket, ikke Vrede, iffe Sorg, men et eiendommeligt ubehageligt Udtryk, fom det der fremfaldes, naar en Natfommerfugl lokket af Lysifinnet, flaxer og ind i Anfigtet, eller naar en Flaggermus i forvirret Flugt et Dieblif ffygger over den klare Nat: himmel. Clemence hørte blot fin Mands Ord, idet han foldede Papiret fammen og lagde det ned i fin Pult.
»Eemti Pund mer eller mindre betyder jo faa lidet; du fan overlade mig den Omforg at betale denne Regning."
Sffe et bebreidende Ord, ikke et Glimt af Misfornøieffe! Hvilken ubejfrivelig Kjærlighed og Taknemmelighed glødede i Clemences Hjerte! Om muligt blev Billedet af Mr. Effingham, fom det ædelmodigfte af alle Menneffer, trykket endnu dybere ind i hendes Sjæl. Hun forføgte at ftamme noget frem af alt, det hun følte, men hendes Mand afbrød hende Heri paa en Maade, der tilfjendegav en vis Pivrelighed og Utaalmodighed.
Aftenen endte langt behageligere, end Morgenen var begyndt. Hendes Mands Nærværelfe befkyttede hende fom fædvanlig mod enhver Yttring, der røbede Mangel paa Agtelje af Familiens Medlemmer. Et næfevift Svar, fom Vincent gav paa et Spørgsmaal af Clemence, foranledigede en faa ffarp Ivettefættelfe af hans Fader, at Vincent forftummede for den øvrige Del af Aftenen.
Kaptein Thiftlewood var bleven affjølet paa fin lange Vandring, og da han ved fin Hjemfomft fandt, at den huslige Storm havde lagt fig, vogtede han fig vel for at give nogenfomhelft Anledning til at vække Tvedragtens Aand paany, men anftrængte fig derimod for at fprede den Atmosfære af godt Lune om fig, fom fæbdvanlig omgav ham felv. Han fnaffede uophørlig, og da han havde været baade oppe i Kuglen paa St. Pauls Kirketaarn og nede i Tunneln under Themfen, orffærede han fig beredt til at afhandle baade de høiefte og de lavefte Emner. Han havde vandret gjennem hele London fra Pit til Veft, feet Skøiteløbningen paa Ser: pentine og Kjelfeagningen nedover Holborn Hill, og beffrev aft med en Nøiagtighed og et Liv, fom havde været Penge værd, hvis Spørgsmaalet havde været omr Seder og Skikke paa en af Sydhavsøerne.
Denne morfomme gamle Sømand maa være (iz gefaa faljf, fom min Stedmoder felv," tænkte Vincent; »derfom jeg ikke havde Hørt ham faa ilde omtale, vilde jeg have troet, at han var en ualmindelig prægtig, gam mel Fyr."
»deg fom tilbage i en Omnibus," vedblev Kapz teinen, thi jeg var unægtelig træt baade af den ene og den anden Aarfag. Dette bringer mig til at tænke paa en morfom Gaade: Kan du gjette den Vincent?
Hvad er det, fom altid gaar og aldrig bliver mæt? i...
"Nu, faa fvarer jeg felv: Et Hjul naturligvis, og dette bringer mig atter tilbage til Omnibusfen. Vi var temmelig mange i den; den ene fom, og den anden gif. Jeg betragtede alles forffjellige Hovedtøt; Hat fan jeg iffe falde det for Damernes Vedkommende efter det Begreb, jeg har om en Hat, at den nemlig ffal bedække Hovedet. Naar Frenologerne fige, at de fan lære at fjende et Menneffes Karakter af de mer eller mindre udftagende Knogler eller Otganer i Hovedet, faa vil jeg paaftaa, at det famme er Tilfældet med Hatte, at man fan gjennemffue meget af en Dames Karakter ved at betragte hendes faafaldte Hat; thi den vælger hun felv, men Knoglerne har hun faaet af vor Herre. Saa: ledes ogfaa for en Del med det andet Kjøn.
Jeg havde en Tid i Stilhed lagt Mærke til to Herrer; den ene med bredffygget Hat, og den anden med en moderne høipullet Hat, fom velbehageligt var ffudt ned paa det ene Øre. En, to, tre, ftiffer Konduktoren pludfelig fit Hoved ind til og og figer:
nine Damer og Herrer, tag vare paa eders Portmonæer; thi her ffal være to Lommetyve med i Omnibusfen.
»9 fan nu tente eder, hvorledes vi begyndte at fe paa vore Naboer. Der var for Øieblikket blot et Fru= entimmer i Bognen, en meget tyf og fed Dame, fom havde en ftor velfyldt Badfæk foran fig. Bi fmilte lidt alfefammen og mumtede halvhøit:
»Dvent af og fan det være?"
Jeg bemærkede, at den gamle fede Dame, fom fad figeoverfor mig, betragtede mig med mistænkelige Blikke og holdt fin Haand Haardt fammenpresfet over Laafet paa Badjækfen i aabenbar Angft, for at nogen fkulde lægge voldfom Haand paa den. Efter fort Tids Forløb begyndte Manden med den moderne Hat, — fplinterny var den tillige, dertil var han udftyret med Diamant: naal i Bryftet og Diamantærmefnapper, — urolig at dreie og vende paa fig, hvorpaa han hurtig fteg nd af Omnibusfen og yttrede, da han ftod i Døren:
Ȍeg har en betydelig Pengefum paa mig."
Dette ffulde tjene til Forklaring, over, at han faa fnart befriede og fra Æren af fit Selffab.
Han med den bredifyggede Hat fad allerlængft inde i Vognen, og det var, fom om han fik et Anfald af Aftma og havde ondt for at drage Aande, efterat den anden var borte. Han arbeidede fig derfor fnart frem til Døren, naturligvis for at funne pufte Lettere, og med de Ord:
seg bærer tufinde Pund Sterling i min Tegne bog," . . . var han pludfelig forfounden. Da fagde jeg til den fede Frue lige foran mig:
"Nu tror jeg vore Portmonnæer ligger fikrere i Lommierne, efterat de to Herrer har forladt og. Jeg funde fe paa deres Hatte, at de var Skjelmer; vi have nu intet mer at frygte."
»09, Gamvittigheden gjør Stakler af 08 nogen hver," bemærfede Mr. Effingham med et mat Smil.
» Dette minder mig," fagde Clemence, som en øfterlandtE Fortælling, der handler om en Kjøbmand, fom havde Mistanke om, at en af hans Venner havde - ftjaalet en betydelig Kvantitet Bomuld fra ham. Han indbød alle dem, om hvis Redelighed han var uvis, til et feftligt Maaltid, og da Samtalerne og Glæden ved Bordet var allermeft høirøftet og livlig, udbrød han pludfelig med forftilt Vrede:
»Øvilfe ftore Sfurke I dog er aligevel; I ftjæler min Bomuld og kommer derefter ind i mit Hus med en liden Tot af den i Skjægget."
Jleve af Gjæfterne for. piebliffelig med Haanden op i fit Skjeg, og Kjøbmanden fom ved dette fimple Middel til Kundffab om, at ikke alene en, men mange af hans faakaldte Venner havde beftjaalet ham."
» Bi overflade heldigvis alt faadant til det offentlig anfatte Politi," bemærkede Lady Selina.
»9 gamle England ja," fagde Kaptein Thiftlemood. nitten det er ganffe anderledes i andre Lande, hvor Politibetjenterne og Tyvene flutte Forbund med hinanden, de førfte er de fovende Medlemmer, de fidfte de arbeidende . . . Ha! ha! ha! Hvad hedte den Bog, vi læfte Clemence, om en Engelffmand, fom fom til Rom?"
Vincents Line tindrede ftedfe karere under denne Gamtale, og han flyttede fin Stol nærmere og nærmere Kapteinens, for bedre at funne høre hans Fortællinger.
nåeg huffer iffe den Hiftorie men fortæl du den tjære Onkel," fagde Clemence.
pæn Engelffmand var paa et Beføg i Rom," begyndte Kapteinen. ,, Man havde fortalt ham, at der fandtes ligefaa mange Banditter fom Bjørnebær i en Have, og at man der ikke tog mer Notice af, om en Mand fik et Knivftik, end naar vi her hjemme ffyde en Hare. Engelffmanden havde derfor forefat fig aldrig at gaa ud efter Solens Nedgang. En Dag blev vor Ben inviteret paa et Bal og havde ftor Lyft til at gaa. Et modigt Hjerte og en Piftol i kommen er vel Beffyttelfe nof mod hvilfenfomhelft Bandit, tænkte han. Gom fagt faa gjort, han gif paa Ballet, drak en god Del Vin og blev endnu modigere. Da han befandt fig paa Hjemveien, tænkte han alvorlig paa, hvor uhyggeligt det vilde være at føle et Styffe koldt Staal tvers igjennem Legemet.  Jdetfamme fom en Karl fyrin= gende lige imod ham og gav ham i Forbifarten et Slag paa Bryftet. Engelftmanden følte firar paa fin Bryft= fomme og fandt, at Uhret var borte.
»Dan blev da røvet af Karlen, fom fom imod ham!" vaabte Vincent ivrigt.
»Ja, det troede ogfaa Engelffmanden; Uhret var ham meget kjært, og da han i dethele taget var en modig Mand, befluttede han, at gjøre, hvad Han kunde for at faa det igjen. Øieblikkelig vendte han fig derfor om ftyrtede efter Møveren, jagede ham fom et Stykke Vildt baade længe og vel fra Gade til Gade, og fik ham tilfidft grebet. Efter en fort Kamp faftede han ham til Jorden og raabte opbragt: ,Oriuolo," det vil fige: ,Uhret! giv hid Uhvet!" Til hans ftore Glæde lagde den halvfvalte Romer et Uhr i hans Haand og bad, at han for Himlens Skyld maatte flippe ham løs,"
»ykøveren havde faget fin Overmand der," ko Vincent.
»Engelffmanden gif hjem fuld af Seiersglæde og flumvede meget tilfreds ind efter denne Daad. Den følgende Morgen fortalte han fin Familie med en vis Stolthed fit natlige Eventyr.
»Det var befynderligt," fagde hans Søfter, ,jeg fynes beftemt, jeg faa dit Uhr ligge paa Bordet i dit Bærelfe, efterat du var gaaet paa Ballet."
Vincent lo hjerteligt.
» Jeg haaber, det er førfte og fidfte Gang, at en engelff Gentleman er optraadt fom Tyv" tilføtede han.
» Det vover jeg ikke at paaftaa min Gut," fvarede Kapteinen og nippede til fin Portvin; ,jeg har truffet paa mange Lommetyve blandt de høiere Klasfer og fundet dem meget farligere end de to, jeg var fammen med i Omnibusfen i Formiddag. Jeg har kjendt en Perfon, fom holdt koftbar Rideheft, gif i Butikkerne og beftilte Barer for flere hundrede Punds Berdi, uagtet han iffe havde mer Udfigt til at betale dem, end han funde betale Statsgjelden. Heg har kjendt en anden, fom havde et ftort Hus og levede hver Dag herligt med mange Netter paa fit Bord og indbød Benner og Frender til at fomme og nyde de Goder med ham, fom han fun befad paa fattige Enkers og Faderløfes Befoftnining, thi han vidfte med fig felv, at han iffe kunde tilbagebetale de Penge, fom var bleven betvoet til hans Gre. Gaadanne Menneffer er meget værre end Lommetyve og Banbditter; thi de fvige andres Tillid og lægger faaledes Hykleri og Falffhed til fit hjerteløfe Nøveri."
»£ad 08 bryde op for iaften," fagde Mr. Effings ham heftigt, og ffjød pludfelig fin Stol tilbage. — Ellevte Kapitel. Diplomati og Forekommenhed.
"Jeg hørte der var prægtig Skviteis paa Ser: pentine igaar," fagde Vincent den følgende Morgen ved Frofoftbordet. Jeg har ifinde at gaa derhen og være med paa den Forngielfe."
OD tag mig med!" bad Louife." Jeg er faa træt af Bøger og Arbeide. Her er faa ftille og kedfomme= ligt fom i de dødes Rige; jeg maa ud og tumle mig en Smule i den friffe Luft og fe efter, hvad andre Folk tage fig til."
»Gaa for alting ikke ud paa Jfen Louie," bad Glemence, ,Beivet er faa mildt idag, at den umulig fan være fikker!"
» Jeg formoder," fvarede Louife næsvift," at jeg har en Smule feloftændigt Omdømme, og jeg har ikke den mindfte Lyft til at drukne,"
,Du bør være Mrs. Effingham meget taknemmelig fordi hun interesferer fig faa meget for dig," yttrede Lady Selina ivoniff, idet hun faa op fra fin Avis.
Den ælle Spyflue," tænkte Kapteinen. Alt vilde gaa godt, derfom hun ikke var her; hvor ganffe anders ledes det vilde blive for Clemence, hvis hun fom ud af Oufet.
"Nu, mit unge Herffab," fagde han høit, , fig fra, om I vil have mit Selffab, faa lover jeg at fe til, at J idetmindfte ikke idag fommer til at have Omgang med Fiffene." »Bi behøve ikke deres Hjelp," fvarede Vincent uhøfligt; jeg ffal nof felv fe efter min Spfter."
»" JA, og faa tage vi desuden en Tjener med, fom bærer mine Sføiter," faldt Louife ind; ,derfom vi mødte Bekjendtere paa Serpentine, og de, Hr. Kaptein var min Ledfager, vilde de blive meget fornudrede over min nye Kavaljer."
Hun reifte fig op, gjorde en dyb, gjælkkende Hilfen og forlod Værelfet med Vincent, fom ugeneret fløitede en munter Bife.
Den gamle Sømand fyntes ikke at forftaa den Haan, der blev ham tilfgiet, eller at en Jarls Datter= datter behøvede at blive undfelig over at fees i Seljfab med en gammeldags Kavaljer. Hans ufunftlede Natur tillod ham iffe at føle Stikket, fom iftdeet derfor traf hans mer følfomme Søfterdatter.
» Du ffal blive min Ledfager kjære Onkel," ffyndte Glemence fig at fige; ,det ffal blive en ftor Fornøietfe at gaa ud med dig ligefom i fordums Dage, og høre dig fortælle om de mange nye Indtryf du nu modtager af Livet i London. Jeg har aldrig været paa Serpentine, derfor maa vi ogfaa gaa did."
» Jeg gaar for at fætte paa mig Hatten, Onkel,"
» Ja, men du behøver iffe at ffynde dig faa meget," fvarede den gamle Søbusfen.
Sagen var den, at han havde befluttet at have en tete a tete med Clemences Fiende og Plageaand, og at han nu fom allerbedft hvælvede om i fit gamle hæder= lige Hoved, Hvorledes han paa en fin og artig Maade ffulde begynde dermed; thi Kaptein Thiftlemood var vant til paa det meft agtelfesfulde at omgaaes med Damer. Han vidfte, at ligefaa lidet fom to Sole kunne finne i et Planetfyjtem, ligefaa lidet kunne to Husmpgbre ftyre i et Hus. Han havde fuldkommen opfattet, at alle Clemences Lidelfer var en Følge af Lady Se: lina8 bittre Misundelfe mod den unge Kone, og at det vilde være den førfte Belgjerning for denne, om han funde formaa den fornemme Dame af egen Drift til at træffe fig ud af et Hjem, hvor efter hans gam: meldagje Opfatning Clemence alene burde herffe.
Lady Selina havde i denne Stund ogfaa fine Planer, og medens hun tilfyneladende var fordybet i Avifen, ftuderede hun i fit ftille Sind paa, hvorledes man paa en fæmpelig Maade funde blive af med denne befværlige og ubehagelige gamle Grobian der, fom det fyntes, agtede at flaa fig ned i deres Kreds for den øvrige Del af fit Liv. Hun lagde efter en fort Tausz hed paa begge Sider Bladet ned og vendte fig med paatagen Ligegyldighed mod fin Nabo, for ligefom med fædvanlig Høflighed mod en Gjæft at henkafte nogle Ord.
» De maa fitfert favne Landets ftille Ro her i dette Iarmende London, og de har maaffe allerede begyndt at længes bort fra Hovedftadens urolige Vrimmet til eders lille ftille By?"
"Nei, det fan jeg ikke fige," fvarede Kapteinen, jeg har aldrig været Eremit af Smag, og jeg finder det meget fjedfommeligt i Stoneby, cftevat Clemence Har giftet fig. Jeg er vant til at fare omfring i Ver: den og finder Fornpielfe i Liv og Bevægelfe og at fe mine Medmenneffer virke og arbeide. Ingen rislende Bet behager mig faa meget fom Folkejftrømmen i en flor Stads Gader."
Lady Selina anflog ftrar en anden Tonart, fiden denne iffe førte til Maalet.
eg er ganffe af famme Mening og Smag," fagde hun, ,og maa tilftaa," — Her fænkede hun Stemmen til en fortrolig Hviffen — at Belgravia Square er lidt for ftille og affidesliggende endog efter min Smag."
»r det muligt?" raabte Kapteinen ivrigt.
"åa, det er nok en fin og fashionable Del af Staden, men meget langt fra de livligfte Gader fra alt, hvad der er at fe og høre af det, fom gjør en Hos vedftad behagelig og interesfant.
na, det er ganffe fandt, Belgravia er virkelig ifaahenfeende den mindft tiltrækkende Del af hele London," iftemte Kapteinen hjerteligt. ,Er det muligt, at hun allerede har befluttet Hos fig felv at ville flytte," tænfte han.
»Der findes en hel Del anftændige Boliger nær: mere City, fuldfommen faa fmuffe og meget billigere end i Belgravia," vedblev Lady Selina, af Hjertet glædende fig over, at Fiffen fyntes at nærme fig Lokes maden, at hendes prøvede og ofte omtalte diplomatiffe Duelighed atter fulde vife fig effatant, og formaa at drage den befværlige Mand til et ubemærket Strøg af Byen langt borte fra det Cffinghamite Hue.
»deg fulde tro, at Bloomsbury Square var ganfke centvalt," fagde hun høit.
» Det tvivler jeg aldeles ikke paa, nei ikke det minde,"
Hjertets Afguder. 7 om, hvor Bloomsbury faa, men fyntes at Navnet Hang fandligt og hyggeligt.
»&er de, min bedfte Kaptein," vedblev Lady Sez fina, og følte fig forfigtig for med fine fpeidende Blikke," Uafhængighed er et ftort Gode, fom man umulig fan nyde, naar man ev et idetheletaget overflødigt Medlem af en ftor Familie. Man er bunden paa faa mange Maader til viste Timer og Stiffe; man fan ikke have fine fmaa Egenheder i Smag og Behag uden at gribe uvetmæsfig ind i andres Mettigheder og Velvære . . .
Hun ftanfede for at fe, hvad Indtryk hendes Ord gjorde, om hun nu vovede at affyre den fidjte Salve og til Slutning rykke frem med Flytningsforilaget.
© SKapteinens Anfigt ftraalede af Tilfredshed.
» De udtaler mine inderfte Tanker paa den fuldftændigfte og ypperligite Maade min naadigfte Frue," fvarede han.
"Det maa altid være pinligt for et fintfølende Sind og Hjerte,"
tænte fig Muligheden af at være . . . lidt iveien . . . foraarfage Ubehageligheder . . .
» Give Anledning til Ordverlinger, fremfalde freds= forftyrrende Scener og Misforftaaeljer, mener de, Lady Selina," fupplerede den henrykte gamle Mand; ,ja de tager ifandhed Ordene ud af min Mund. Nei, der maa iffe være mange raadende Viljer i et Hus, da drager den ene hid og den anden did; det er meget bedre at mødes en og anden Gang fom gode Venner, end at leve beftandig fammen i uophørlige fmaa Trætter,"
»Saa deler de altfaa min Anfkuelfe deri, jo for jo heller i." »&Se efter en hyggelig Bolig? At ja! ganfke vift naadige Frue. Jeg fal derfor med det allerførfte og med den ftørfte Fornpielje begive mig ud paa en Opz dagelfesveife for at ffaffe dem, hvad de ønffer; jeg ffal vandre rundt hele London, om det behøves, indtil jeg finder en pasfende Bolig, fom behager dem," fagde Kapteinen med den forbindtligfte Mine af Verden.
»En Bolig til mig!" udbrød Lady Selina med et forbaufet Blit paa fin Nabo.
Clemence traadte i dette Øieblik ind i Værelfet, og hendes Onkel, fortryllet over det heldige Refultat af hans tete a tete med Ladyen, fprang op og hilfede hende med de Oud:
» Clemence, jeg har ikke Tid til at gaa med dig ud idag min lille Ven; jeg har lovet Lady Selina at gaa nd til Bloomsbury for at fe efter en Bolig til hende."
Elemences ftore blaa Wine blev endnu ftorre ved denne uventede Tiltale. Anende en Misforftaaclje vendte hun dem fpørgende mod Lady Selina, der reifte fig fra fin Plads med den Værdighed fom var hende eiendommelig, endog naar Forbaufelfe og Vrede beherfkede hende; thi den var voret ind i denne Verdensdames hele Væfen.
» Der gives Menneffer," fagde hun med bævende Stemme," fom forvesler Uforffammethed med Lune og Vittighed, og fom det er faa om at gjøre at faa Folk til at le, at de heller give fig felv til Pris end opgiver fine Beftræbelfer i denne Netning.
Svogers Hus let kunne drives for vidt." Med en Dronnings Holdning fvævede hun maje ftætiff forbi den forvirrede Clemence ud af Bærelfet.
Kapteinen ftod nogle Øieblikfe aldeles forftenet, men braft derefter ud i en faa munter og ubetvingelig Latter, at Clemence, for hvem dethele var en Gaade, uvilfaarlig ogfaa maatte fmile, medens hun ftod og vens tede paa en Forklaring.
Medens de fyaferede henad Veien til det Sted, hvor Støiteløbningen foregit, lo Kapteinen endnu uop= hørlig af denne [pierlige Misforftaaelfe.
Støiteløbuingen.
Parken frembød et meget livligt og muntert Billede. Store Hobe af Fodgjængere gik fra og til Serpentines Gtrandbredder for at fe paa Sfkøiteløberne. Nede paa felve fen dannede fig Grupper af Tilffuere der, hvor de flinfefte Skøiteløbere udførte fine KLunftftykker. Længer hen morede en Masfe Børn fig med at glide paa Jfen uden Skøiter (ffreie). Nogle med Huer paa Hovedet, andre uden, ligeledes med og uden Banter og andet Dvertøi, men alle havde de glødende Kinder af det hurtige Tilfprang, der maatte tages for at glide paa Støvle faalerne et Stykke henad Jfen. De var ligefaa glade og fornøiede under fin Fart, fom de fuldendte Skøite: føbere, der med Staalffoen vidfede fit S paa den fpeil= blante Overflade.
GClemence og hendes Ledfager fandt for Fornptelfe i at betragte alle diske livlige Scener og fe den glade Ungdom tumle fig faaledes omfring, endfkjønt Clemence med Uro bemærkede, at der paa mange Steder ftod opreift en Stang med en rund Skive, hvorpaa der ftod de Ord: fvag IS, og at Tilffuerne paa Jfen ftedfe blev færre og de paa terra firma ftedfe flere.
Vinden var gaaet over til Veft, Luften var meget mild, Istapperne, fom hængte paa Træerne, var begyndt at fmelte, Solen badede enhver Gjenftand i fine varme Gtraaler og gjorde fin Nærværelfe følelig for alle, der befandt fig i Parken.
Det varede nogen Tid, inden Clemence opdagede de to Sødffende. Endelig fik han fe dem paa Jfen ved hinandens Side. Deres ungdommelige Anfigter var purpurfarvede af den friffe Luft. Vincent talte livligt med fin Søfter, fom lo høit og utvunget af ham, da han fornpøiede fig med at efterabe en ung Herre, fom nylig havde gjort fin Debut paa Hen.  Idetfamme fif Vincent Øie paa fin Stedmoder og den gamle Kaptein.
»£ouife, fe der kommer dette Fruentimmer med fin tamme Bjørn," fagde Vincent; hun har vel ifinde at forbyde og at gaa ud paa egen Haand herefter, men mig ffal hun iffe binde ved fit Forkledebaand. Lad 08 vende og lige om og lade, fom vi iffe fer dem."
#30, jeg tror desuden, jeg fer nogle gode Venner og Befjendte  derhenne paa Jfen," fvarede Louife, JLab 08 forføge at gaa hen til dem . . . men . . . Vincent, hørte du ikke, at det bragede i Jfen der!" fagde hun ængftlig og greb fat om Broderens Arm.
» Aa Bagatel!" vaabte Vincent, , Hen er faft fom et Bjerg."
Et høit gjennemtrængende ,hollah!" lød gjenuent Luften.
"eg har iffe ifinde at bryde mig om hans hollah," udraabte Vincent ærgerlig; ,det er gauffe, fom jeg ffulde være en Droffefudft."
»Eller en Hund, fom man lokker paa," fupplerede Louife; Ser du ikke Vincent, hvorledes den lille Gubben vifter med Armene og vinker til og, at vi ffulle gaa iland!" ?
2200 ham ffrige fig hæs eller vifte Avmene af fig, om fan har Lyft," fagde Vincent. ,, Vi behøve ikke, at adlyde ham; vi funne ftaa her, faa længe vi ville, uden hans Tilladelfe. Louife, fom nærmere Hid."
Paany vendte de to Sødffende om og git længer ud paa Jfen, og atter lød det høie Varfelsraab; men forgjæves, det blev ikke adlydt, tvertimod gif Parret fænger og fænger ud. Men pludfelig ftandfede Louife ffjelvende af Angft, og faa fig omfring med forfærdede Bliffe . . . en Bragen hørtes . . . et høit Skrig . .. en Pladffen, . . . og en ftor fort Plet vifte fig paa Jfens blanke Overflade.
Glemence ftod fom lammet! . . . Paa det Sted, hvor hendes Stedbørn nylig havde ftaaet, var nu fun Band og itubrudte Isftykker at fe.
Hendes Angftraab blandede fig med den ulykkelige Louifes halvfvalte Skrig. Kaptein THhiftlewood yttrede iffe et Ord, men faftede fin Overfjole af og ilte uden at betenfe fig hen til det Sted, hvor de to Sødffende var forfvundet. Han naaede derhen, førend Ringene og Boblerne var ophørt at vife fig paa Overfladen og ftyrtede fig modigt ud i Bandet. Clemences Nødraab tilfaldte Hurtig Hjelp, endfkjønt hun ikke var fig bevidft at have yttret en Lyd. Forftenet af Rædfel ftod hun paa Stranden med Øinene vidt opfyærrede og Kinderne hvide fom Sne.
Der fommer en Haand op paa Ifen . . . nei, al den forfoinder i... . jo, der er den atter . . . . DO, hvilfen ufigelig Angft . . .
. og der endnu et . . . En Gut, holdt oppe af en ftærf Arm, . . . han er endelig fommen op paa Jfen, + + fryber fangfomt et Styfte, veifer fig op og gaar fagte og forfigtigt fremad — han er veddet.
Glemence ftyrter frem og vil aabne fine Avme for ham, men bliver holdt tilbage af de omftaaende.
Hau dykker paany — hvilken ædel Mand! Han redder Pigen ogfaal" vaabte mange Stemmer,"
Hvor er Redningsmaffinen? . . . der fommer den endelig! Gud lade det ikke være for fent!"
Med en fin fmivfende Lyd fom Redningsmafkinen nærmere, denne fortveffelige Opfindelfe til at redde drufnende Menneffer med. Den blev nedfænket i det mørke Hul, ved Hvis Rand Vincent Fjælvende af Kulde og Augft var bleven ftaaende.
Minutter fyntes Timer for Clemence; hun var ude af Stand til at yttre er enefte Ord — en Lyd. Hun hørte Mennefkeftemmer rundt om fig ligefom i en Drøm; — o, at det blot var en forfærdelig Drøm!
pigen lever, hun bevæger fig!" vaabte atter mange Stemmer; ,men hvor er den gamle Mand, den prægtige gamle Mand?" Ham kunne de vel aldrig finde Levende!"
Clemence ftod ubevægelig med halvaabne Læber og fammenfoldede Hænder; hun fyntes at bede i Stil: hed, men ingen Muffel bevægede fig i hendes Anfigt.
Louife blev baavet ind i det af Selffabet for Redning af drufnende opbyggede Skjul, men Clemence fulgte iffe med den Mængde, fom ftrømmebde did.
Vincent forlod heller ikke fin Plads, medens Ned= ningsmandffabet fordoblede fine Anftrengelfer for at finde Kapteinens Legeme.  Gutten vred fine Hænder, raabte, bønfaldt og lovede Belønninger, derfom de blot funde frelfe hans og Søfterens Nedningsmand, Til Glutning græd han af Fortvivlelfe.
Efter en Stund — en Stund, af hvor forfærdelig fang! efterat Jfen var bleven flaaet iftykker paa flere Steder og Drægger nedjunket atter og atter, blev et tungt Legeme meget langfomt løftet op paa Jfen. Intet Tegn til Liv var at mærke Hos den ubevægelige Skikfelfe, Hvis folde Haand endnu faftholdt et fort Knipz lingsilør, hvormed han fyntes at have hindret Louife fra at fynfe, indtil Dræggen hentede hende op. Ele: mence læfte intet Haab i de erfarne Mænds Anfigter, fom omgav Kapteinen, men hun hverken græd eller bævede; thi hun vidfte godt, at det fidfte Haab beroede paa iffe at blive fvag og give efter for Bevægelfen, men hurtigft mulig føre den druknede ind i Nedningsz hufet. Clemence mødte her den Tjener, fom havde fulgt Qouife og Vincent til Parken.
»Mifs Louife har faget fin Bevidfthed igjen," raabte Tjeneren ivrigt; men endog denne gode Nyhed gjorde intet Indtryk paa Clemence, fom i denne Stund blot tænfte paa fin Onfel.
"Bring hende ftrar hjem, Vincent ogfaa," var alt hvad hun kunde fige, hvorefter hun ilte ind i Hujet.
Tjeneren kunde imidlertid ikke formaa Vincent til at fjerne fig, faalænge hans Nedningsmands Liv ftod paa Spil. Louife blev faaledes foreløbig bragt hurtig hjem alene, medens Vincent dryppende af Band med feberagtig Heftighed omfluttede Slemences Haand.
»De maa bringe ham tillive igjen; Varmen fan vel væffe ham op! Han maa leve! Af fig, at han fe ver," raabte Vincent med ufigelig Angit.
»De ville gjøre alt muligt for ham, Vincent," fvarede Clemence næften uhørligt, ,men vi, vi funne iffe gjøre andet for ham end bede."
Alt hvad der kunde gjøres, ethvert Forføg, ethvert Middel, fom Videnffaben har optegnet, blev anvendt, men Livdgniften var ndjluffet — alt var forgjæves! Puljen var ophørt at flaa, ikke det fvagefte Puft af Aandedræt fyldte Lungerne, det ædle modige Hjerte var ftandfet! Den gamle Sømands Død paa denne Maade var en fmuf og pasfende Slutning paa et Liv fuldt af Birkfomhed og Velgjørenhed. Døden var fommen hur: tigt og uventet, men den fandt ham beredt og hjemme paa Pligtens Vei, med Tro, Haab og Kjærlighed i Hjertet. Han blev taget bort førend Alderens Strø: beligheder havde fløvet hans Sjælsevner, bøiet hans Nyg eller kjølnet hans Hjerte. Han faldtes hjem i det Dieblif, han rykkede to andre Liv ud af Døden. Er iffe en faadan Sfilsmisfe fra Livet misundelfesværdig ?
Tunge, mørke Negnffyer dulgte Solen, da Clemence vendte hjem med Vincent og den Kjære døde. Hun forundrede fig over fin egen Sindsro, der var en Følge af den forfærdelige Sjælsryftelfe, hun havde gjennem» gaaet, og for en Gtund ligefom fløvede hendes Følelfer.
I Døren til Salen mødte hun Arabella, fom var meget bleg, og hvis Væfen forvaadte en ufædvanlig Bevægelfe.
utouife er meget fyg," fagde hun. Hun befvimer den ene Gang efter den anden, og Tante har feudt Bud efter Doftor Howard."
Qtte et Ord af Deftagelfe for den ftakkels Clemence eller Taknemmelighed og Sorg over den tapre gamle Pedningsmand !
Arabella vendte fig bort med en Gyfen, da det Døde Legeme blev baaret ind i Hufet. Clemence og Vincent fulgte med og tilfaa, at det blev lagt ned paa det Leie, hvor den gode gamle Mand i levende Live havde fovet under fit Beføg i London. Da Tjenerne havde forladt Værelfet, fant Clemence og Vincent ned paa fine Knæ og udbrød i hede Taarer.
Clemence Udbrud var heftigt men fort. Hun fluttede Stedfønnen i fine Arme, og det forefom hende, fom om Onkelen havde ffjenket hende begge de yngfte Børn. Gutten trykkede fig nærmere og nærmere ind til Hende, og det føltes fom Balfom i et fviende Saar, da hans Taaver rigeligt ftrømmede ned paa hendes Bryft.
SUEY raabte Vincent heftigt, ,derfom jeg bare iffe havde mødt ham faa uvenligt og uartigt, derfom jeg iffe havde feet af ham og gjort Nar af ham, . . . fornærmet ham! Han vil nu aldrig faa vide noget om min Anger, aldrig faa høre, hvor undfelig jeg er over min Opforfel. Men den Bevidfthed trøfter mig dog noget, at det iffe var for mig, han ofrede fit Liv, ende ffjønt jeg dog var Aarfagen dertil.
Der foalte Taarer og Hulken Guttens Stemme.
"Min Vincent, du angrer din Feil, og Haus Død var Guds Billie. Vi maa iffe fnuvre og Hage! Han er fyffelig nu, og vi ville haabe engang at faa dele den. Herlighed, han mu er gaaet hen for at nyde. Min Omjorg maa nu gjælde dig; han ftaar udenfor vor Deltagelfe, eller rettere over den. Du maa ftrar have -varme, tørre Mæder og Hvile. Dine Hænder er kolde fom 38, og dine Læber blaa og farveløfe; fom med mig, du maa gaa tilfengs, du er nu bleven min førfte og fjærefte Omtante."
Med en virkelig Moders Ømhed førgede Clemence for Gutten. Hun lagde ham ned og tillavede en varm Drik, fom efter nogen Tids Forløb atter bragte Blodet til Omløb i de ftivnende og Fjelvende Lemmer. Hun gued hans iskolde Hænder mellem fine egne, hun talte Kjærlighedens og Trøftens Ord til ham og forlod ham iffe, førend hans regelmesfige Aandedrag forfyndte en rolig Søvn.
Derefter gif hun til Louife, for hvem hun ikke følte faa megen Uro, da hun vidfte hende omgiven af Lady Selina, Arabella og Hufets kvindelige Tjenerffab.
Doktor Howard fom netop fra den fyge fulgt af Lady Salina, Lægens Anfigt var alvorligt.
» Det var en altfor haard Ryftelfe for en faa fin Legemsfonititution," fagde han til Svar paa Clemences Spørgsmaal. Hun har altid været fvag, vi har en tiltagende Feber at frygte for mod Aften. Nogen maa vaage hos hende i Nat."
» Det Hal jeg gjøre," fvarede Clemence.
Sygeværeljet.
Stormen rafede vildt den hele Nat, den ryftede Vinduerne i Sygeværelfet, Hylte gjennem Skorftenspiben og faftede Haglforn mod RNuderne.
En bleg Sfiffelfe fad tilbagelænet i Gyngeftolen foran den Seng, hvori Louife uroligt flumrede. Ind= ffjønt træt og mat af Anftrengefer og Sindsbevægelfe, vilde Clemence ikke været iftand til at fove denne Nat, om det end iffe havde været. hendes Opgave at vange. Den foregagende Dags Begivenheder havde været fom en forfærdelig Drøm, og hun var tafnemmelig over at erholde nogle Timers Stilhed og Enfom= hed for at berolige fit oprørte Sind og faa Tid til at nedlægge fin Byvde for fin Herres og Mefters Fødder. Den mindfte Lyd eller Bevægelfe af den fyge førte Cle: mence til hendes Side; hun gif med lydløfe Skridt fom en hufvalende Engel og fugtede den feberhede Pande, rafte hende den lædffende Drik og udglattede den fammentrøllede Hovedpude. I de Mellemrum, hvor der ingen Pleie og Haandsræfning behøvedes, fad hun ved et lidet Bord, hvor en Natlampe fpredte nogle fvage Gtraaler over en ftor opflagen Bibel. Clemence læfte dog ikke meget, hun formaaede det ikke; thi hendes Sjæl funde ueppe en ganffe fort Stund faftholde den famme Tanfegang. Af og til hvilte dog hendes Blik paa en Side i den hellige Bog, og hun fandt da i et enefte Berg mer Trøft, end en tankeløs Lefer vilde finde i den hele Bibel.
Clemence tilbagefaldte i Crindringen fin Morbroders hele Liv, og om hendes Smerte over dette plud= felige og uventede Tab af hendes enefte Slægtning og faderlige Ven end var dyb, var der dog ingen Bitter= hed deri. For ham kunde hun ikke længer bede, men hun funde taffe Gud. Hun glædede fig over Vincents Forandring, over den varme Følelfe, fom havde gjennembyudt Mistillidens Is. Clemence elffede Gutten, og enhver Tanke paa ham blev til en brændende Bøn for hans Bel.
Hun glemte Heller ikke den fyge Louife. Naar hun betragtede den ftakkels Piges feberhede Anfigt og hørte hendes klagende Suffe, fandt ingen anden Følelfe end Medlidenhed Plads i den unge Stedmoders Hjerte.
Sorgen havde gjort hende endnu taalmodigere og mer tilgivende; thi en hellig Smerte virker velgjørende og forædlende paa og, og hun funde iffe give Rum til en encite Levning af faaret Stolthed og Brede mod det Bæfen, fom laa der faa hjelpeløs.
Disje Timer var høitidelige og fredfulde for Elez mence, endfljønt Stormen rafede derude, og den Mand, fom havde været hende i Faders Sted, laa kold og død i Hufet. Men den Almægtige fan give fine Børn Glæde under Sorgen, Hans Nævrværelfe fan oplyfe Sygeværelfet, ja endog Dødsfengen.
Binterfolen var netop ftaaet op, da Arabella fagte traadte ind i Bærelfet, og da Louife var faldt i en let Slummer, fandt Clemence, at hun burde overgive hende til Søfterens Omhu.
Mrs. Effingham ffyndte fig ind til fin Mand for at berolige ham over Datterens Tilftand. Hun havde neppe feet ham, fiden Ulykken indtraf og føgte nu med Glæde hans Deltagelfe og Trot. Hendes næfte Beføg var i Vincents Kammer; det var tomt. Hun føgte ham i Spifefalen og Fovgematfet:
Clemence trykkede et varmt Kys paa Guttens Pande, og en Taare faldt paa hans Kind.
Hun følte fig altfor træt og mat til denne Morgen at gaa ned til Frofojtbordet; hun vilde der altfor fe vende blive erindret om Gaarsdagens Maaltid og Sams tale og frygtede for iffe tilftvækkeligt at funne beherife fin Bevægelje under Lady Selinas forffende Blikke. Hendes Øienlaag var tunge og røde af Graad; hun foretvaf derfor at lægge fig paa Sofaen i Sengevevejet, og neppe var hendes Hoved funket ned paa Pus derne, førend Søvnen indfandt fig, og Clemence Effingz ham nød nogle Timers uafbrudt og vederfvægende Hvile.
Vincent fpijte en flygtig Frofoit og forlod Bærelfet faa hurtigt, han funde. Gutten erindrede med pinlig Tydelighed alt, Hvad der var forefaldt under den fore= gaaende Dags Frofoft, og hvor flet han havde opført fig mod den gamle elffverdige, felvopofrende Mand. Arabella vifte fig ikke heller, hvorfor Mr. Effingham og Lady Selina havde en temmelig lang tete a tote.
»Glemence fynes at være temmelig rolig for Louife idag," yttrede Mr. Effingham, efterat en noget lang Vaufe i Samtalen var indtraadt.
Et tvetydigt Smil flpi over Lady Selinas Anfigt.
vr. Gffingham fan det og undrede over, Hvad det vel have at betyde.
Den kjære Mrs. Effingham er endnu i den fyl felige Alder, da man bærer Sovger og Uro let," fvarede Lady Selina. Hun havde idetmindfte ingen alvorlig Frygt for Louifes Belbefindende, fiden hun kunde fende hende hjem i en Droffe alene med Tjeneren, efterat hun nylig var draget op af Bandet og neppe vaagnet op igjen til Livet. Hun fom hjem næften uden Bevidfthed af Mathed og Angft!"
Mr. Effinghams Anfigt blev mørkt, men han fvas rede intet. Hand Svigerinde vedblev;
"Naturligvis fom dette deraf, at Mrs. Effingham iffe vidfte, Hvor overordentlig angreben Louife var, efterat hun var vaagnet op af fin dødlignende Dvale i Redz ningshufet; hun faa hende ikke, førend hun blev fendt hjem og funde derfor ikke bedømme hendes Tilftand. Mrs. Effingham var faa optaget af fin Angft for Kap= tein Thiftlemwood, at hun glemte alt andet."
Mr. Effingham Hoftede og ftvebte at jule fin Misfornøielfe; Lady Selina blev heraf opmuntret til at fortfette:
» Det var jo ogfaa naturligt, at hun maatte føle en varmere Deltagelfe for fin gamle Onkel, en høift agtværdig Mand, hvem vi Fylde megen Taknemmelighed, end for et Barn, fom, endfkjønt det nu ftaar hende mer nær, dog er et nyt Bekjendtffab. Jeg fan ikke bedømme Mrs. Effingham efter mig felv, fom har feet disfe Børn fødes til Verden og betragtet min elffede Søfters moderløfe fmaa med en Moders Pine! Jeg kunde ikke li gefom hun have været en hel Time hjemme uden at beføge Louife eller høre efter, hvorledes den dyrebare Sygling befandt fig. Jeg kjender faa vel Louifes Svaghed lige fra hendes Fødjel og har altid betragtet det fom et Under, og fom en Følge af uophørlig Omhu for hende, at bun er bleven faa gammel, fom hun er. Jeg har altid anfeet hende for en Drivhusplante, alt for fin og ømfintlig for denne Verden," fagde Lady Selina og ftiveede ned i fin tomme Kop.
Salige ere de fredfommelige! — Have vi uogenfinde betenft, hvor forfærdelig den Dom er, fom ligger i Modfætningen til disfe Ord? Hvad Dom bør da ramme dem, fom fryde fig i at udfaa Mistanke og Uenighed i Hjerter og Familier, fom vil berøve den uffyldige, hvad han agter høiere end Livet fine nære meftes Tillid og Kjærlighed ?
Lady Selina glædede fig over, at det denne Mors gen var lykkedes hende at løfe noget paa det fafte Kjær: fighedsbaand, fom forenede de to LEgtefolk; hun havde med Lift forftaget at benytte Faderkjærligheden fom en Løfte: ftang til at ryfte den uindffrænkede og hengivne Tillid, fom Glemence havde indgydt fin Mand, og hvori netop Hemmeligheden laa af den unge Kones Magt over en faa ftolt Mant, fom Effingham. Hun faa ham for: lade Hjemmet med en adfpredt Mine og formørket Aa= fyn, og følte i den Stund noget af hvad Frifteren er: farede, da det var lykkedes ham at indgyde Tvivl i Evas Hjerte. Hun betænkte ikke et Øteblit, hvis Ar: beide hun udførte, hvis Crempel hun fulgte; der fandtes ikke en Skygge af Gelvbebreidelfe i denne Kvin= des Hjerte, og hun bar uden Uro hjem denne nye Rp: gelfe til fit Hjertes Vfgud.
Den udtrættede Clemence fov imidlertid roligt og veifte fig meget ftyrket og vederkvæget. Bevidjtheden om aft vaagnede dog famtidigt; hun fprang op, fom en der tror at have forfømt en hellig Pligt og flyndte fig til Louifes Vævelfe, fom laa ganffe nær hendes eget. Hun mødte Kammerjomfruen i Døren.
"» At, Mrs. Effingham, Mifs Louife er faa gruelig ng, og Lady Selina har fendt Bud efter en Doktor til!"
"Hvorfor har da ingen vækket mig?" raabte Cle: mence. I famme Øieblif (pd Portklokten, det var fande fynligvis den fidjt budfendte Læge, der fom.
Youife var meget fyg; Lady Selina havde gyldig Grund til at være urolig, Clemence hørte med ban:
Hjertets Afguder. 8 og overfagde med hinanden, efterat de begge havde underføgt den fyges Tilftand. Med ftor Angft afven= tede hun deres Dom. I denne Stund ffulde hun gjerne have fluttet fig til Lady Selina, hvis denne havde tilladt det, men den Mur af IS, fom denne Dame havde veift op mellem dem, kunde iffe nedbrydes i et Dieblik.
Lady Selina behandlede Clemence, fom om hun vifte en Bekymring for den Syge tilffue, hun ikke følte, og vilde faaledes beffulde hende for Hykleri, faavelfom hjerteløs Ligegyldighed. Aldrig er man faa ømfindtlig og let faaret af Uvenlighed, fom naar Hjertet er ops fyldt af Sorg; Lady Selina havde ved fin kolde, five Tilbageholdenhed derfor aldrig tilføiet Clemence en førre Smerte end i denne bange Forventningens Time.
vu MS Louifes Tilftand er meget betænkelig," fagde tilfidft den ene af Lægerne og vendte fig til Clemence.
"eg frygter, at vi maa berede og paa det værfte," vedblev Doktor Howard, ,endffjont Patientens Ungdom jo er noget at tage i Betragtning."
»Berede og paa det værfte!" ftammede Clemence, da Lægerne havde forladt Værelfet.
Uvilfaarlig maatte hun tænfe paa, hvor aldeles uforberedt den ftatfel8 tankeløfe, unge Pige var paa den ftove Forandring, fom maaffe om fort Tid foreftod hende. Hun havde levet alene for fin Fornøtelfe; hun havde ffudt fra fig enhver alvorlig Tanke, fom noget der var trift og fjedfommeligt og pasfede blot for fattige, fyge og gamle Menneffer. Kjærlighedeu, endog den Kjær= lighed, fom alene vil tro og haabe det bedfte, kunde ikke paa nogen Maade anfe Louife beredt til at dø! Ak! nu ftod maaffe blot nogle faa Dage tilbage af hendes forfpildte og bortkaftede Liv, ja maaffe endog blot nogle Timer — foftbare Dage og Timer, om de bleve ofrede Gud!
»Loutife burde underrettes om den Fare, hun er i," fagde Clemence alvorlig og bedrøvet til Lady Selina.
» Hvilken Daarffab! De vil vel ikke tage Livet af det ftakkels Barn ved at tale til hende om Døden?" udbrød Lady Selina forbaufet og harmfuldt. ,, Jeg fjender nok deres Følelfer mod Louife, men tillad mig at fige dem Mrs. Effingham, at dette gaar for vidt endog af dem!"
»Barmbjertige Gud! beffyt mig og led mig," hvi ffede Clemence fortvivlet, idet hun khydløft gif ud af Værelfet.
Hun er en hjerteløs Hyklerffe, en gjennemtrængt Læferffe," fagde Lady Selina til Arabella; hun har Lyft til at ffræmme Forftanden ud af det ftakkels vel fignede Barns fyge Hoved, med fine Advarsler og Pree: fener. Uf! jeg afffyr hende!"
deg vilde i dit Sted Tante bede Pappa forbyde hende at gaa ind til Louife," fvarede Arabella me bævende Læber.
»jære Barn, hun er Herfferinde her, enevældig Herfferinde. Din Fader er bedaaret af hende, og Mrs. Effingham fyarer ingen Umage for ret tydeligt at lade 03 fe og forftaa dette. Vi have aldeles ingen Magt til at beffytte vor elffede Louife for hendes fanatiffe Gyufomhed ; thi jeg fan iffe kalde det andet. Bor Lou: te har lidet nof at takke fin Gtedmoder for, nogle hykfeljte Smil, en Mængde fukkerføde faljfe Ord og Benligheder, men ikke on enefte Handling, der bevifer virkelig Ømhed og Godhed."
gå over hende den forløbne Nat" fvarede Arabella, fom paa Bunden af fit Hjerte, overgroet fom det var af Hovmod og andre flette Egenffaber, dog endnu befad en Smule Retfærdighedsfølelfe.
nDet var for at berolige fin Samvittighed," ind: vendte Lady Selina harmfuld; , Hvad kunde hun vel gjøre andet! Endog en Hedning vilde efter Gaarsda= gens grændfeløfe Forfømmelfe og ligegyldighed ikke have gjort nogen mindre. At fende hende hjem alene med Tie: ueren halvdød i de vaade Rieder! Jeg gyfer ved den blotte Tanke derom! Efter en faadan Behandling af dette unge, fvage Barn ffal intet i Verden kunne overbevife mig om, at Mrs. Effingham har et Hjerte.
Medens Louife Effingham kjæmpede med Stgz dommen, der afverlede med vilde Feberfantafier og fløv Ubevidfthed, beførgede hendes Fader fine to Børns ops ofrende Redningsmand paa en fmuk og værdig Maade bragt til fit fibfte Hvilefted. Dette var atter en tung Smertens Dag for Clemence, men hun førgede, fom den der har fit Haab, fin Forvidning i Himlen; det var en Smerte, fom fendte Fred og Forfoning baade med Livet og Døden.
Virkningen af et Ord.
Hvorfor har de fendt Bud efter en Læge til?" fpurgte Louife heftig, da Clemence den Dag hendes Onfel ffulde begraves, traadte ind i Værelfet. Cr jeg fyg, meget fyg ?4 vedblev hun febevagtigt og fir: rede paa Clemence med et vildt og ængfiligt Blik.
"Lady Selina vilde ikke forfømme noget Middel, fom funde gjøre dig fnart friff mit kjære Barn," fvarede Clemence mildt og roligt; og hun antog, at to Læger bedre funde befordre dette end en."
»Ævor de, at jeg bliver friff fnart?" vedblev Lonife med bævende Stemme.
» Du maa være rolig og ikke ophidfe dig paa nogen Maade, derfom du fnart vil blive fuiff," fvarede Ele: mence undvigende.
» Men hvad fagde de? Jeg vil høre rigtigt, hvad de fagde," vedblev Louife "og gjorde et forgjæves Forføg paa at veife fig op i Sengen.
yde fagde . . . det vil fige Doktor Howard fagde, at din Ungdom var en god Ting for dig i denne Sygdom."
»Dan anfaa mig vel iffe for farlig fyg endda vel? eller hvorledes 2"
Clemence lagde fin Haand beroligende paa Louifes Bande og fvarede:
Han fyntes, du var meget fyg, men . . ." Men dog iffe døende? Han tror da vel ikke, at jeg ffal dp?"
Den unge Piges Tunge fyntes at ftivnz blot ved at udtale dette Ord, fom for hende var faa fuldt af Redfel, og Bliffet i hendes Øie blev pinlig ffarpt.
Glemence følte en overvældende Angft ved Tanken om Anfvaret af denne Stund. Hun vovede ikke at bedrage en Sjæl, fom i dette Øieblik kunde være nær ved at ftilles for Guds Domftol, uden at have noget at holde fig faft til; og dog bævede hun for, ved et enefte uforfigtigt Ord maaffe at paajlynde denne Begivenhed, fom forefom hende faa uundgaaelig.
» Bi ville bede, at Gud i fin Maade endnu længe fparer dit Liv, min elffede Louife," fagde hun faa roligt det var hende muligt. ,Bi er alle i Guds Haand, Han fan give dig dine Mræfter igjen og gjøre denne Prøvelfe til en for Velfignelfe."
»Jeg fan iffe bede," fvarede Louife mørk. Jeg har fjelden tænkt paa Gud, da jeg var friff . . . jeg fan iffe, jeg vover ikke at vende mig til Ham nu . . . det er faa forfærdeligt, faa gruopvækfende at tænke paa Døden!"
Hun greb idetfamme Clemence fuld af Angft om Halfen.
Men utallige Menneffer have døet med Glæde Louife," fagde Clemence ftille.
pda ja, jeg ved det . . . de retfærdige, de gode."
»Ongen er god uden Gud Louife," hviffede Cle mence og bøiede fig ned over den fyge med et kjærlig= hedsfuldt Udtryk i fine Dine. ,,Derfom blot de vet= færdige ffulde have Haab i Døden, faa kunde intet Menneffe gaa Døden imøde med Ro og Glæde, hvilket dog har været og endnu er Tilfældet med faa mange."
»Dvad mener de hermed?" fpurgte Louife mat.
Med nogle faa Ord holdt hun frem for den fyge Gynderens enefte Tilflugt, den tilbudte Naade og For: fadelfe for den oprigtigt angrende, uden nogen deres Fortjenefte eller Værdighed. Clemence vidfte ikke, om Louije forftod diske Ord, endifjont de var faa fimple, fom om de var udtalt til et Barn. Det var imidlertid en Txøft at føle, at Haanden flap fit angfifulde Tag, at fe Diet faa et roligere Udtryk og at høre den unge Piges fvage Stemme, med NRefignajion hoijfe:
"Bed for mig, jeg kan ikke felv bede!"
Clemence faldt ned paa Knæ og bad med fimple Ord, men fra Dybet af fin varme elffende Sjæl; hun henvendte fig til den Almægtige fom Barmhjertighedens og Dufvaleffens Gud, og anbefalede dette fvage hjel: peløfe Lam til den himmelffe Faders Kjærlighed. Hun forføgte at drage dette Hjerte til Gud med Kjærlighedens Baand og iffe ffræmme den vildfarende Sjæl med Lo= vens Strenghed.
Louife vendte fit Anjigt mod Væggen, og nogle Taarer faldt langfomt paa Puden. Hun lyttede ops mævffomt, hendes Uro aftog, hendes Sjæl fyntes roligere; hun fandt Trøft i at vide, at et gudfrygtigt Men: neffe bad for hende.
Da Clemence veifte fig op, laa Louife aldeles ube: vægelig, men hun taffede hende med et fagte Haandtryk og tilffuttede derefter fine Dine, fom om hun vilde fove. Clemence var tafnemmelig, fordi det førjte Skridt var taget, at den fyge, maaffe døende unge Pige var fig fin farlige Tilftand bevidft og maaffe nu funde bringes til at føge varigere Glæder, end de hun fnart for bes ftandig fulde forlade. Feberen var iffe tiltaget; det fyntes at Have været en Lindring for den ftatfels Pige at tale med nogen, at udtrykke fin Bekymring og fit Haab, at finde nogen, fom vilde bede for hende hos den Skaber, hun faa længe havde glemt. Hvor over: ordentlig foftbar var iffe den fandfynligvis forte Tid, fom endnu ftod tilbage for den dødsfyge Louife, der var opvoret i fuldkommen Uvidenhed, ikke om KFriftendommens ydre Form, men om dens indre Liv! Den unge Pige havde aldrig lært at betragte fig fom en Synder for Gud, førend Døden truede med at drage Sløret mellem hende og den ufynlige Verden bort, og da bævede hun ved Tanken om de ubekjendte Redfler, fom maaffe ven: tede hende der.
Glemence overlagde i fit ftille Sind, hvorledes hun bedft ffulde formaa at tale Trøftens og Fredens Ord til Hende, uden at opofre Sandheden og dysfe Sam: vittigheden i Søvn, og hvorledes denne førfte Anled= ning til at nærme fig fin Steddatter bedft ffulde benyttes, da Vincent med en ung Guts hele Tankeløshed plud= felig rev Døren op.
"Kom nu, om de vil fe ham endnu engang!" hoi: fede han halvhøit og ivrigt. , Bærerne er kommen med Ligtiften !"
Disfe Ord greb fmertelig ind i Clemences Hjerte. Den kjære Onkel, fom hun næften havde glemt i Ang: ften over PLouifes Tilftand, traadte nu atter levende frem i Hendes Erindring, og hun længtes efter endnu engang at fe hans Anfigt, at udgyde Taknemmelighedens og Kjærlighedens Taarer ved hans Baare.
Blot nogle Sefunder funde hun overlade fig til disfe Tanker og Følelfer; thi Louife gjorde uopholdelig Bejlag paa hendes hele Opmærkfomhed, ved den Birk: ning diske ubetæntfomme Ord udøvede paa hende, fom faa nedfunfenien halv bevidfiløs Slummer, da Vincent traadte ind i Værelfet. Clemence havde beftræbt fig for, og iffe ganffe uden Fremgang, at lede den ftakkels Piges Tanker bag Døden til den ftore barmhjertige Fader devoven. Vincents hurtige Indtrædelfe, hans ivrige Ord, fom Louife i fin fvage og feberagtige Til: ftand iffe vet forftod; thi Clemence havde aldrig vovet at underrette hende om hendes Redningsmands Død, fremfaldte paa engang alle Dødens Ræbdfler for den fyges ophidfede Fantafi. Ligvognen med dens vaiende Fjædre, Ligfiften, Svøbningen, fom hun maaffe dunkelt foveftilte fig gjaldt hende felv, var de mindft grufulde Billeder, fom fremftillede fig for Louifes Sjæl.
Med et høit Skrig fprang hun op af Sengen, betragtede Vincent med vilde, ftivrende Blikke, hængte fig om Gfemences Hals, bad og befvor hende ikke at forlade hende, men befri hende fra Dødens Vold.
Yderft forfærdet over Søjterens Heftighed og ube vidft om, at netop han felv havde fremkaldt den, ffyndte Vincent fig ud og raabte paa Lady Selina og Arabella. Et Bud blev giebliffelig fendt efter Doktor Howard, og et andet efter Mer. Effingham, alt var i Oprør, det hele Hus i Forffræfkelfe og Forvirring.
Lady Selina gif ind til Louife, fom nu lea i fuldftændig Febervildelfe, men hun blev ikke længe der= inde, hendes Nevver var altfor fvage til at fe den kjære Pige faa fyg, og hun fandt en Trøft i uophørlig at gjentage:
» Jeg vidfte, at det fulde gaa faaledes, jeg fagde det til Mrs. Effingham. Hendes grufomme, fanatiffe Daarffab har bragt det arme Barn til Gravens yderfte Rand.
Førend Mr. Effinghams Tilbagekomft fra Vegra= velfen var Louife faldt i en dvalelignende Tilftand. Hun laa ubevægelig, men hendes tørre, feberhede Haand tryffede endnu EClemences. Den unge Kone ftod i flere Timer ubevægelig ved Sengen, bange for at forftyree den fyge ved den mindfte Bevægelfe.
Glemence forblev ftaaende, indtil hun var nær ved at befvime af Mathed. Hvor meget havde hun ikke gjennemgaaet i denne fidfte Tid; Sjæls og kegemskræf: ter var udtømte.
Lady Selina benyttede fit Møde med Mr. Effing: ham til at fortælle Formiddagens Begivenhed paa fin Maade, og det lykkedes at fremftille Clemence i et aldeles faljft Lys.
Den urolige Fader gif frem og tilbage i Forge: maffet. Han var forbuden at gaa op for ikke at for: ftyrre den fyge i den Dvale, hvori kun nu laa, fom maaffe var et gunftigt Tegn, Begyndelfen til en Krifis, der viftnof ligefaa let funde føre til det Mobdfatte. Lady Selina beklagede mildt ,, Mrs. Effinghams Ufor= ftand," og fagde, at hun havde advaret imod at Ffræmme Louife, hvis ømfindtlige Natur iffe kunde holde ud paa en faa ffaanfelløs Maade at gjøres fortrolig med Dødens og vighedens forfærdelige Virkelighed.
Mr. Effingham var nu endelig og for førfte Gang misfornøiet med fin Hnftru, og da Clemence filde om Aftenen med Taarer i Øinene fom ned fra Sygeve: relfet for at underrette ham om, at Louife fyntes at aanbe lettere, og at Feberen var mildere, modtog han hende med en Kulde, der ffar i dendes Hjerte, fom om det blev gjennemboret med et Sværd.
» Det er bedft, du overlader det til den Sygevog= tevffe, fom Lady Selina har anffaffet" fvarede han med Sfarphed i Tone og Væfen; ,hun har Erfaring og et fundt Omdømme, hendes Anordninger er i enhver Hens feende bedre."
Jtfe et enefte, venligt deltagende Ord efter alt, Hvad hun havde lidt, iffe et fjerligt Blik til Taf for al hendes utrættelige Ombhu og tvofafte Pleie i disfe mange og fange Dage og Nætter!
En Følelfe af Svimmelhed greb Clemence og be: røvede hende Evnen til at tænke kart. Hun fyntes, at hendes Hjerte fank dybt, dybt ned, og en overvældende Gvaghed bemægtigede fig baade legeme og Sjæl. Hun forftod nof, at det var Lady Selina, fom paa en eller anden Maade var Aarfag i hendes Mands forandrede Bæjen, men hun favnede baade Kraft og Lyft til at forfvare fig mod de Anklager, fom hun anede, der var bleven gjort mod hende.
Med fangfomme og trætte Skridt vendte hun til bage til Sygeværelfet. Hun vilde ordne alt paa bedfte Maade til Natten og da efter fin Mands Billie over: lade den Syge til den fremmede Baagefome. Men Louife, hvis Sygdom afverlede mellem den høiefte Op: hidfelfe og den dybefte Nedftemning og Udmattelfe, kunde itfe taale at fe en fremmed i fin Nærhed, og bad med en faadan angftfuld Iver, at Clemence ffulde blive hos hende, at det var umuligt for Stedmoderen at modftaa hendes Bønner, hvorfor hun vaagede ogfaa denne Nat.
Glemences beroligende Ord, det fagte Tryk af hendes bløde Haand virkede mer velgjørende paa den fyge, end al Doktor Howards Medicin. Louife, fom i Sund: Hedens Dage havde ringeagtet og været ulydig mod fin unge Stedmobder, betragtede hende nu fom en Skytsengel, hvis Nærværelfe forjagede fra hendes Hovedgjerde en Skare af forfærdelige Befener, fom hendes fyge Hjerne manede frem. Hun vilde ikke lade fig berolige af nogen, naar Clemence forlod Væreljet et enefte Dieblif.
En Lysftraale.
Det var en flav Juledbagdmorgen.  Kirkeklokkernes høitidelige Klang, da det ringede fammen, trængte ogfaa ind i det mørke Sygeværelfe, hvor Clemence fad og be: tvagtede den fovende Louife. Mr. Effingham, Lady Selina, Arabella og Vincent var gaaet i Kirke. So: len lyfte faa frydefuldt og oplivende, at alle og enhver maatte faa et glædeligt Indtryk deraf, men Clemence faa dem fjerne fig med et Hjerte, der var tungt af mangehaande Bekymringer. Hun havde engang Haabet paa en faa glad og velfignet Jul i fit nye Hjem, hvor dog hidindtil fun Sorger og Befværligheder havde mødt hende, og det af en Art, fom truede med at udelukke Livsgleden, ligefom de tilfluttede Vindueslemmer og de nedrullede Gardiner udelukkede Sollyfet.
De Læber, fom tilforn paa denne Dag altid havde givet hende en hjertelig Morgenhilfen, var nu for be ftandig forftummet. Ingen Høitid kunde mer levende tilbagefalde i hendes Erindring den glade, godmodige og varmbjertede Onkel, end Julen. Og den livsglade Lonife, der lig en broget Sommerfugl med Fløtelsvinger fvingede fig omi Verdens Sollys, faa ved hendes Side udftraft paa et, langvarigt Sygeleie. Den førfte og ftøvfte Fare for hendes Liv antog man for overftaget; men naar en fuldfommen Helbredelfe vilde finde Sted, — ja, om den nogenfinde vilde fomme, var endnu ganjfe uvift. Foruden alt dette bevægede der fig en endnu dybere Smerte i Clemences Indre, hvis Tilværelfe hun iffe engang vilde erkjende for fig felv; thi hun havde aldrig tænkt fig endog Muligheden af en Stuffelfe der, hvor hun havde haabet at finde den fødefte Lykke, hendes Hjerte havde drømt om. Hun vilde have faldet fig en Forræderffe mod fin Mand, om hun et Dieblif kunde anfe ham for andet, end det bedfte og ædlefte af alle Menneffer paa Jorden ; men det var jo muligt, at han fandt fig ffuffet i fine Forhaabninger om hende. Hendes Svaghed, hendes flet førte Husholdning og Mangel paa moralff Mod, hvorved hun ftod faa langt tilbage for andre, funde have vakt hans Misfornøielje med hende. Hans Harpe Jagttagelfe og overordentlige Nets= følelje havde nok allerede indfect alle hendes Feil og Svagheder. Han var en af de Naturer, der felv faa vigt beguvet, iffe funde forftaa andres Mangler, eller betænte, at noget Henfyn bør tages til andres Uerfa: renhed og Mangel paa Anledning til at udvikle baade Sjæls og Legems Evner. Desuden var han omgiven af Perfoner, fom aldrig forfømte at fremftille alle hendes Handlinger ikke alene i et ufordelagtigt men endog faljft Lys. Bar ikke hans Opførfel mod hende fynlig . for: andret? var han iffe bleven taus, forbeholden og Fold?
Disfe Tanker var mer end pinlige for den elffende Huftru, hvis Nerver var bleven fvæktet ved Sorg og Nattevaagen. Det er da, naar KÅræfterne er udtømte, og hele Syftemet er kommet i lave, at Indbildningsfraften er den raadende og fremfalder forfærdelige Bil= leder, fom om de end ikke ganffe er grebne ud af Luften, dog er uhyre overdrevne, og til hvis Veffuen man altfor meget hengiver fig under taus Grublen. Dette er en af de ufunde Sjælstilftande, et af de mange Sygdomsfymptomer, hvortil Sjælen, denne hemmelighedsful= defte og omfindtligite Del af vor Tilværelfe faa let hen= falder. Intet andet end Guds Ord fan give lægemiddel mod denne Sygdom; de hviffer trøftende til den nede trykte og overanftrængte Aand.
GClemence forføgte at opløfte fine Tanker fra enhver jordiff Sorg til Betragtningen af den ftore Be: givenhed, fom denne Dag blev feiret. Hun aabnede fin Sjæl for Himlens høiere Sollys, og i den velfignede Varme heraf glemte hun for en Tid de Skygger, fom nylig faa forfærdelige og truende fyntes at lægge fig over hendes Livsvei.
Et let Suk, der blev draget i hendes Mærhed, til: fjendegav, at Louife var vaaguet. Clemence fæftede fine Bliffe paa hende og fandt, at hun viftnof var bleg, og at der var fynlige Spor i hendes Anfigt af den alvor: lige Sygdom, men der var tillige et Udtryk af Ro, fom vifte, at Feberen havde forladt hende.
Du er bedre idag mit Barn," fagde Clemence glad.
"Meget bedre," hvifkede Louife, ,men jeg føler mig faa forfærdelig mat. Hvorfor ringe Kirkeklokkerne faa meget idag ?"
» Det er Juledag kjære Louife; den aller Flavefte og fmuffefte Juledag. Din Fader og alle de andre er gaaet i Kirken.
" Og de da? hvorfor er de ikke gaaet med de andre?"
nogen maatte jo være hjemme Hos dig."
»Hvor god de er, at forlade de andre for at fidde her Hos mig!" Clemence fmilte kjævlighedsfuldt.
pt, jeg har fun lidet fortjent en faadan Benlighed," vedblev Louife.
Det var iffe mange Ord dette, men de faldt fonr en vederfvægende Dug paa Clemenced Hjerte. De lignede den ene klare Soljtraale, fom netop trængte ind mellem de tilluffede Vindueslemmer og traf et nedhængende Kronglas, til hvilket den gav Diamantens Glans, idet den brød fig gjennem den og malte Væggen med alle Negnbuens Farver.
Er Kaptein Thiftlewood ogfaa i Kirken?" fyurgte Louife.
Det var godt for Clemence at Mørket, i Bærelfet ffjulte hendes Anfigt og de Taarer, fom fyldte hendes Øine. At fvare var i dette Øieblif umuligt. Louife ventede heller iffe paa noget Svar, men forfulgte Strøms men af fin Tanfegang. ;
»Oeg har baaret mig meget uartig ad mod ham ogfaa; tror de, han vil tilgive mig?"
»Øan nærede aldrig en uvenlig Tanke hverken mod dig eller nogen anden" fvarede Clemence med en volde fom Anftrængelfe for at Ljule fin Bevægelje.
»Oeg faar vel fe ham igjen og takke ham?" fagde Louife langfomt.
"Jeg haaber det, engang . . ." fvarede Clemence med fjelvende Stemme og ftrømmende Taarer," i en bedre Verden tilfgiede hun fagte.
"Naar jeg bliver friff igjen, jal jeg blive meget anderledes, end jeg har været hidindtil. Jeg ffal tænke mer paa Gud og mine Pligter, ligefom de gjør. Jeg vilde iffe, om jeg kunde faa al Verdens Guld og Her: lighed, lide om igjen den Angit, jeg følte ved Tanken om Dødens: Nærmelfe. Af, derfom de kunde foreftille dem, hvor forfærdeligt det var, da Jfen braft under mig, da jeg pludfelig faldt ned i det kolde and og følte, at det flog fammen over mit Hoved!
gjennemfor mig, de allerfrygteligite . . . da fom der en Haand og greb mig, hvilet gav mig et Øieblik Haab, og fiden . . ."
» Du maa iffe tænke paa alt dette nn mit Barn," bad Clemence, , Feberen kunde fomme igjen!"
" Jeg havde fiden faadanne rædfomme Drømme," vedblev Louife uden at tage Henfyn til Advarfelen; njeg Vidfte, at jeg maatte dø, derfom den Haand, der holdt mig oppe, flap mig. Tilfidit fyntes jeg, at jeg fant ned i et Ildhav . . . alting glødede og brændte rundt om mig . . . pludfelig forefom det mig, at Haan= den flap fit Tag . . .
. og jeg faldt ned . . . med . . .
" TYS, tyd, mit elffede Barn," fagde den unge Gtedmoder, ,du maa ikke tænke paa den ffrettelige Stund. Der kr faa meget, fom er behageligt, fredfuldt og helligt at fysfelfætte 08 med. Bi have en faft Klippe, fonr Intet fan roffe. Jeg tænkte paa at tage Bibelen frem, naar du var vognet, ev du ftert nok til at høre nogle Vers?"
» Ja, det vil jeg meget gjerne, og derefter . . . maa de lefe nogle Bønner," fvarede Louife mat.
Der blev en Glæde i det mørke Kammer. Glæde i det bedrøvede Hjerte. Haab og Tafnemmelighed fyldte den blege Sygevogterffes Sjæl. Aldrig havde Cle: mence fundet Bibelen faa herlig; hvert Vers, fom flød over hendes Læber, blev uvilfaarlig til en Bøn for den ftaftel8 unge, lyttende Pige ved hendes Side. Hun funde iffe have følt en ftørre Fred og Glæde, om hun havde fnælet i Herrens Hus ved fin Husbonds Side, eller en ftørre Fryd, om hun havde været med at iftemme Forfamlingens Lov og Pris.
Stray efter Hjemfomften fra Kirken hørte Arabella atter Berden til. Hun greb fin Harpe og fod den ledfage en munter Opevamelodi, fom hun foredrog med en Stemme, der gav Gjenlyd i de høle Rum og virkede høift pinligt paa Clemence. Det bedrøvede og fmertede hende dybt, at Arabella havde Hjerte til at kafte fig ind i denne verdslige Mufik paa en faa hoi Helligdag, og faafnart efterat hendes Spdffendes Redningsmand var bleven ført til Graven, hvori de nu vilde flumret, om han ikke havde gaaet i Døden for dem. AE, vilde det nogenfinde lykkes hende at virke noget godt paa dette Hjerte? Gud havde jo givet hende denne ftore og vanffelige Op: gave, da han fatte hende i fin nærværende Stilling, faa vilde Han ogfaa i fin Tid hjelpe hende dertil.
Hjertets Afquder. 9 han ofrede fit Liv for hende. Louife blev dybt greben, og da Clemence førfte Gang traadte ind i Bereljet eftevat have anlagt fin dybe Sørgedragt, vendte hun fig om og braft i heftig Graad.
» Hvor vilde jeg nu have været, derfom han ikke faa edelmodigt havde reddet mig? Hvor vilde min Sjæl nu have været, derfom jeg var bleven faldet bort i hans Sted?
Men vilde disfe Indtryk vedvare ? Vilde dette lette og flygtige Sind bevare dem i uformindifet Dybde og Omfang? Hvor mange af de hellige Beflutninger, fom fattes paa Sygefengen, bliver holdt, naar den til Livet gjengivne atter fommer i Berørelfe med fin fædvanlige Omgivelfe, forfængelige Fornøtelfer og flet Indklydelfe.
Frygten for Døden fan visfelig vække Tanker, fonr antyde Hjertets Forandring, men Gud alene ved om Angeren er fand og keder til Frelfe, eller om den ev fig Duggen paa Marken, fom fordunfter, naar Mors genfolen veifer fig paa Himlen.
Stille Liv i Hjemmet. » Søndagen er den kedfommeligfte Dag i hele Ugen," fagde Vincent og ftrafte fig gabende ned foran Ilden, nallerværft er det naar Veiret er ftygt."
Clemence lagde fin Bog ned og nærmede fig Gut= ten, fom med føvnig Mine betragtede Gjenftandene i BVærelfet.
Hun bøiede fig ned over ham og ftrøg Haaret bort fra hans Pande.
» Solf taler om, at Søndagene er behagelige," bes gyndte Vincent paany, jeg gad vide, om de virkelig mener det, idetmindfte tror jeg ikke, at Tante Selina mente det, om end Paftor Thornton gjorde det. Tante bruger jo bare at fe efter, hvad alle Bekjendte have paa fig i Kirken, dadle Prædiken og taler om, hvad' de tulle more fig med i Ugens Løb. Jeg fan ikke indje, at der fan være noget behageligt heri."
»Okfe jeg heller," tænkte Clemence, men hun fandt det rigtigft ikke at yttre denne Mening lydeligt.
"Synes de om Søndagen?" fyurgte Vincent og føftede fig op paa Albuerne for at funne fe fin Sted= moder i Anfigtet.
»Oa meget, ifærdeleshed paa Landet."
Hvorfor det? hvad er da Forfkjellen mellem en Søndag paa Landet og i Staden?" fyurgte Vincent.
Her var nu en Anledning til venlig og fortrolig Samtale, og Clemence forfømte ikke at benytte den. Hun fortalte derfor om Søndagsffolen i Stoneby og den Skare af fnille, færelyfme Smaapiger, fom beføgte den, om de gamle og fyge hun pleiede at beføge en Stund, naar hun fom fra Kirken, for at give dem et kortfattet Indhold af Dagens Præditen, faa godt fom hun kunde erindre at gjengive det, og til Slutning læfe et Kapi= tel i Bibelen.
GClemence favnede meget diske Kjærlighedsgjerninger, efterat hun var fommen til London, og hun ønffede inderlig at ffaffe fig en lignende Virkfomhed i Hovedjtaden; men hendes Mand havde vift en faa ftor Utilbøte lighed til at opfylde dette Ønffe, at hun havde afftaaet derfra. Hun fandt det nu meget behageligt at tilbage falde disfe Minder og dvæle ved dem; ligefom Vincent, der var træt af fit eget Gelffab, gjerne hørte hende fortælfe og opmuntrede hende til at fortfætte.
Jeg tror nof, det kunde være morfomt at gaa faaledes omfring i Stuerne, hvor alle var glade, naar man fom," fagde Vincent eftertænkfomt, , men Aftenerne maatte være faa ensformige og lange, fornemmelig om Høften og Vinteren; Hvad gjdrde de da?"
"eg fang og læfte,"
Ja, men faadanne Bøger, fom man bruger at læfe i om Søndagen, er altid faa langtrukne og hed: fommelige!"
ei, ikke alle, jeg ved flere, fom er meget under: holdende,"
» Det var mærkværdigt, da har Pappa ingen faadanne; thi jeg fan iffe lade være, naar jeg læfer i hans Bøger, at gabe inden jeg fommer en halv Side ned."
GClemence gif hen til et af Bogffabene og tog en Del af Neformationshiftorien frem.
» Bil du, jeg ffal lefe høit for dig en Beretning heraf?" fyurgte hun livlig.
» 30, en Fortælling, men ikke en Præfen.
@lemence begyndte en Beretning om Luther. Hun fandt Fornøielfe i at fæfe høit og gjorde det livlig og udtryfsfuldt. Vincent afbrød hende ofte med fine Spørgsmaal, og Clemence var glad over at funne tilfredsftille hans Videbegjærlighed. Uformærket lærte Gutten paa en Times Tid langt mer, end han anede.
nÖbHor det er naragtigt," udbrød Vincent pludfe= lig, ,at jeg nogenfinde funde tro, at de var Katholik!
»Latholit! udbrød Clemence forbaufet.
"Sa, Tante Selina fortalte og, at deres Farmor var franff og Katholik.
Hun var det tidligere, men iffe i den fenere Tid."
Vincents Anfigt blev overtrukket med Skyer.
" De er da ialfald halvveis franfk," fagde han, hvor lei jeg er derover, thi jeg hader Franfkmændene."
Hvorfor det Vincent? Vi bør ikke hade noget andet end Synden," fagde Clemence mildt.
#30, jeg er en ægte John Bull, og det maa gjerne hele Verden vide. Leve gamle England!" udraabte den unge Fædrelandsven begeiftret.
» Du fan ikke elffe England høiere end jeg Vincent," indvendte Clemence, ,men Fædrelandskjærlighed er et og Fordom et andet."
»Svad falder de Fordom?"" fpurgte Vincent.
» Den Beflutning at fynes ilde om en Perfon eller Ting, førend Erfaringen har havt Tid til at afgjøre, om denne nogen eller noget fortjener Had eller Kjær: fighed. En Feiltagelfe Heri fan kede til ftore Uvetfær= digheder. "
» Jeg tror, at vi havde Fordom mod dem," fagde Vincent eftertænffomt, ,baade førend vi faa dem og endog fiden. Vi vilde ikke fynes om dem, . . . men Sagen var den, at vi ikke kunde fade det være," tilføiede han ffjelmff og faa lige ind i de fmukke blaa Pine, der betragtede ham faa ømt.
»ordommen," vedblev Clemence, ,hindrer os i at fe Tingen faaledes, fonr den virkelig er." "$a, ja, faldt Vincent ivrigt ind," Fordomme ligner de Ringe i Glasfet, fom findes i BVinduesruderne paa Skolen; de forandre Gjenftandenes Form og Udfeende, gjør lige Ting frogede og utydelige. De fmukkefte Anfigter vilde blive fordreiede, naar man faa dem gjennem en faadan Glagvivvel."
» Det vilde være meget ulykfeligt, om man havde lignende Hvivvler i fin Sjæls Dine," fvarede Clemence fmilende, idet hun benyttede fig af Guttens Lignelfe.
n Deres Sjæl har ingen faadanne Hvirvler; de fer Mennejfene gjennem rofenrødt Glas, tror jeg; thi de er jo god og fnil imod alle, endog mod Tante, fFjønt hun iffe altid er fnil mod dem. Ved de, hvad hun engang fagde om dem?"
» Nei, og jeg er heller ikke nysgjerrig efter at vide det min Gut."
» Det var noget om Afguderi, fom flet ikke var fandt, og hun fagde, . . . men jeg tror ikke et Ord deraf, . . . at vore Hjerter hav en hemmelig Tilbøielig hed for Afquder . . . Det er jo ren Galffab; thi intet Menneffe i England dyrker Afguder "
» Jeg vilde ønffe, at jeg kunde være af din An: fuelfe,. tjære Vincent. *
vad! mener de, at der gives Afguder og Af: gubdsdyrkere her i England?"
Jeg frygter, at neppe noget Hus er uden fine Afguder, min Gut. Af faadanne findes der mange Sorter; de grovefte er af Sten og Træ, Sølv eller Guld, faadanne fom Hebningerne tilbede. Men ligele: des er aft, hvad der indtager Guds Plads i vort Hjerte, eller elffes fremfor og over Ham, en Afgud og gjør og til AMfgudsdyrkere.
Vincent taug eftevtentiomt en Stund, derpaa fagde han:
»Sfaafald have vi mange her i Hufet. Bellas Afgud er Hovmod, Louifes Fornøielfer, Tante Ses lina8 ...
" TYS," afbrød Clemence ham og lagde fin Haand over Guttens Mund; det er meget urigtigt at opføge vor Næftes Afguder, men derimod vor Skyldighed at fomme paa det vene med vore egne. I den famme Bog i hvilken der ftaar:
» Dømmer eder felv Kjære Brødre," figes der ogfaa:
» Dgmmer ikke, faa blive J ikke dømte.
nåeg tror neppe, jeg har nogen Afgud," fagde Vin:
Hans Stedmoder taug.
næror de, at jeg har nogen?" fpurgte Vincent hurtigt og faa op paa Clemence.
»Bil du virkelig have Svar paa dit Spørgsmaal min Bincent, eller bliver du vred, derfom jeg figer dig, hvad jeg tænker?
pk nei, jeg ønffer virkelig at lære den at kjende."
»Da maa jeg fige dig, at jeg tror — Egenkjær: lighed — er Navnet paa din Afgud. Naar en Pligt ftvider imod den anden i dit Hjerte, da forefommer det mig, fom om du fagde til dig felv: , Hvad vil jeg helft gjøre, og iffe, hvad bør jeg gjøre? Du er færdig til at være venlig, opmævkfom, æbdelmodig, derfom det ftem: mer overens med din Tilbpielighed, men derfom bet ftvider imod famme, opofres Pligten ftrar. Er dette iffe at bøie fig for en Afgud, fom indtager Guds Plads i vort Hjerte?"
»Geg har aldrig tænkt paa dette før!" fagde Bin: cent. ,Jeg formoder da, at det var Begjærligheden efter at gjøre, hvad jeg havde Lyft til, og ikke hvad jeg burde gjøre, fom formaaede mig til at være ulydig mod dem og gaa paa Ifen . . . og fom foftede den ædle gamle Kaptein . . . men jeg vil ikke mer tale derom, af! nu fer de faa bedrøvet ud . . . Jeg undrer," fagde han hurtigt, for at (ede Tankerne bort igjen fra hvad der fidft bevægede dem, ,om de har nogen Afgud?"
Førend Clemence kunde befvare dette Spørgsmaal, gif Døren op, og hans Fader traadte ind.
Derfom Slemences Hjerte ffjulte nogen Afgud, der: fom der var nogen, hvis Kjærlighed var hende ligefaa dyrebar fom Himlens Salighed, nogen, fom hun mer inderlig føgte at behage end Gud, da ftod denne Afgud nu foran hende!
Sytteude Kapitel.
Styerne famle fig.
For hver Dag fom Louifes Kræfter tiltog, tog ogfaa hendes gamle Natur fit Herredømme igjen, og hun længtes efter den Dag, da hun paany funde kafte fig ud i Verdensglædernes Hvirvel. Hun var endnu højlig, ja en og anden Gang endog kjærlig mod Elez mence og beholdt ftedfe i taknemmelig Erindring fin Etedmoders tro og opofrende Pleie under hendes lange Sygdom. Clemence modtog paa fin Fødfelsdag endog et fmuft Arbeide fra hendes Haand, fom et Udtryk for denne Tafnemmelighed, og Gaven blev ledfaget med nogle Yttringer af Hengivenhed; men Lady Selina vandt fnart tilbage fin forrige Indflydelfe over Søfterdatteren, og Arabella var hendes ftadige Selffab.
Qouifed forandrede Sindelag mod Stedmoderen frem bragte ingen Forandring Hos nogen af diske; de forføgte derimod paa alle mulige Maader at bringe Louife tilbage til fine forrige Baner. Arabella talte med VBitterhed om Gle= mence i fin Søfters Nærværelfe, ja fparede ikke engang den afdøde Kaptein, men dette havde ingen anden Birkning end at trætte Louife. Lady Selina derimod gif for figtigere frem. Hun begyndte efterhaanden paany at opreife den Fordommens Mur, der ligefom af en Vandflom var bleven bortffyllet af Louifes Sind. Hun fornegtede ingenlunde Mrs. Effinghams mange For tjenefter, men hun nedfatte dem; hun vojte hendes Om tanfe og Benlighed under Louifes Sygdom, men mis: tænfte Motiverne dertil, hentydede i fordægtige Udtryk om , Mrs. Effinghams ubegribelige Opførfel den ulyt= felige Dag" og forføgte at vende Louifes Tafnemmelighed om til en modfat Følelfe.
Den glade lyfende Verden, fra hvilfen den unge Gfjønhed under fin fvære Sygdom faa lenge havde været adffilt, fif alt ftørve og ftørre Tiltrækningskraft, jo mer den paamy atter nærmede fig til hende. Vibes len, om end iffe ganffe lagt tilfide, blev fom ofteft for: fømt for den fidft udkomne fpændende Roman, eller en Samtale om Moder, Selffaber og Dagens Begiven= heder. Hendes Samvittighed var ikke fom tilforn ganffe død, men den begyndte efterhaanden at indflumre. Den Redfel for Evigheden, fom hun følte under fin Sygdom, begyndte at forfvinde, og da Sygeværelfet blev ombyttet med Salonen, fyntes den unge Pige at have fadet efter fig i det førfte alle de alvorlige Beflutninger og høitidelige Indtryk, fom alene havde fit Udfyring af Frygt for Døden.
Ikke tilfreds med at oprykke de Hengivenheds Frø, font begyndte at fæfte Rod i Louifes Hjerte for hendes Gtedmoder, forefatte Lady Selina fig, at ingen Lærer: inde, fom Mrs. Effingham valgte, ffulde blive antagen for hendes Søfterdøttre.
Naar det faaledes efter mangfoldige og famvistig: hedsfulde Efterforffninger var lykkedes Clemence at finde et Fruentimmer med grundige Kuubdifaber, oplyft For: ftand, friftelige Anffuelfer og et behageligt Væfen, op: dagede Lady Selina ftrar en væfentlig Mangel ved Hendes Udfeende, Opførfel eller Udtale, der gjorde hende uffiffet til Lærerinde i det Effinghamffe Hus.
Lady Selina fyntes, med Mr. Effinghams hems melige Samtykke, at have beholdt Retten til i alle hus: lige Spørgsmaal at være den fidfte og afgjørende Ju: ftans. Den unge Kone havde altid en tydelig Bevidft= hed om denne taufe i Stilhed virkende Fiende; men hun var. altfor tilbageholden til at fjempe med Kraft for fin Mening, og Freden var hende desuden altfor hellig til, at hun vilde vække Tvift mellem Familiens Medlemmer for at ffaffe fig felo Ret. Hun gav faafedes flip paa mange Fordele, fom en Mvinde med Lady Gelinas Sluhed og elaftiffe Samvittighed ikke forfømte at benytte fig af.
Kaptein Thiftlewoods vinge Efterladenffaber beløb fig efterat alle Omfoftninger var fradraget, til hun= drede Pund om Aaret, og disfe Penge, fom tilfaldt Clemence blev ikke difponible førend om nogle Maaneder. Den rige Bankirs Huftru havde imidlertid den ftørfte Banffelighed for at beftride de nødvendige Udgifter til fin Klædedragt. Siden den Tid, Mr. Effingham paatog fig at betale Madame La Boyes Negning befluttede Glemence at indffrænke fig paa alle mulige Maabder, men den uundgagelige Sørgedragt havde foraarfaget nye nberegnede Udgifter og Vanffeligheder, fom plagede uden egentlig at vække Ængftelfe. Clemence veg nemlig med fædvanlig Finfølelje tilbage for atter at anmode fin Mand om Penge, efterat han faa ædelmodigt havde paataget fig at betale hendes til Madame La Voye faa uforfigtig ftiftede Gjeld. Hun anfaa fig heller ikke be: vettiget til at bruge for fin egen Regning noget af de Summer, fom blev hende givet til Husholdningen. Hun betragtede fig blot fom fin Mands Forvalter og an: vendte derfor famvittighedsfuldt fun til Husdoldningen og Dufets Nytte alt, hvad han gav hende til dette Brug.
Endifjønt Clemence fevede midt i Pragt og Over: flod, befandt hun fig faaledes ofte i ftor Forlegenhed, en Følge af hendes altfor fore Gavmildhed og Ube: tæntfomhed i den førfte Tid af hendes AEgteffab. Det var iffe den mindft pinlige Del af hendes Bekymringer, at Lady Selina vidfte fuld Beffed om, hvor vanffeligt hun havde for at rede fig ud af fine private Affærer og fyntes at fornøie fig meget over de Ubehagelighe= der Hvori hun ftrar i Begyndelfen havde indviklet den unge uerfarne Frue.
En Aften i Slutningen af Januar fom den Mes nigheds Præft, hvem det Cffinghamite Hus tilhørte, i Beføg til dem. Han var en tro og aarvaagen Hyrde for fin Hjord. Endikjønt hans Væjen og Manerer blev gjort latterlige, og hans Udtale efterabet af Ung: dommen, blev han dog altid mødt med den ftørfte Agtelfe, naar han indfandt fig i den Effinghamfle Familiekreds.
Lady Selina diffede for hans Regning altid op med fine meft gudelige Frafer. Da han med faderlig Belvillie lfyfønffede den blege Louife med hendes NRed= ning fra den overhængende Dødsfare, ytttrede Lady Selina fig med faa megen Alvor og Følelfe ,om Mens neffelivets Uvished og Nøbdvendigheden af altid at være beredt paa Døden," at hun fteg betydelig i Præftens Agtelfe.
Han blev ubehagelig overvajfet af Clemenced Ovd= fnaphed og fynlige Kulde, men hendes aabne og fand= hedselffende Natur fandt det modbydeligt at høre Lady Gelina udtale fig paa en Maade, fom hun vidfte, var faa ganffe det modfatte af hendes virkelige Tænkemaade.
Henfigten af hans Beføg var at fremftille for de mer formuende af hans Menighed, nogle fattige Fami= liters ftore og ufortjente Mød. Vinteren havde været ufæbdvanlig ftreng, og fmitfomme Sygdomme havde vift fig fom Følge af Nød, Overbefolkning og ufunde Bo= liger. Han fortalte flere rørende Grempler paa den Elendighed, fom fandt Sted, til Clemence og Lady Selina.
Sidftnevnte fukkede dybt, ryftede flere Gange paa Hovedet, aabnede fin Børs, tog den mindfte Guldmynt ud, hun funde finde, og vakte den til Paftoren med nogle udmærfede Kommentærer over den Glæde at kunne hjelpe og fette de fattiges Byrder og Nødvendigheden af at underftøtte alle disfe prisværdige Indretninger, fom nu finder Sted for at lindre ubemidledes Sorger.
Paftoren bukkede og vendte fig til Clemence. Hun nærede i Sandhed og Oprigtighed altid Deltagelfe for den lidende Næfte, men af — hvad kunde hun gjøre? Det vilde lyde mer end befynderligt for Præften, om Herfferinden i dette rige, ftafelige Hus, omgiven af al ydre Elegans og Pragt, maatte erklære, at hun intet havde at give. Vincents Øine var allerede fæftet paa hende i utaalmodig Forventning; thi hun havde faa ofte i den fenere Tid talt med ham om den Forpligtelfe, den vige havde, til at meddele den fattige af fin Over: flod. Nu ventede han med Nysgjerrighed efter at fe hende handle i Overensftemmelfe med fine Gvundfætninger.
Et Øieblifa Taushed fandt Sted, og Clemence vilde netop fige, at hun ffulde omtale Sagen for fin Mand, da Lady Selina tog en Seddel af betydelig Bærdi frem.
nSe her Mrs. Effingham," fagde hun med fore: fommende Artighed," jeg mærker paa deres Tvivl, at de iffe har deres Teguebog paa dem. Jeg er faa lyt: felig at have min ved Haanden og fan tjene dem."
Der var ingen Tid til Reflexioner, Clemence mod: tog tvivlraadig den tilbudte Seddel og overgav den til Paftoren, fom fort derefter gif, efterladende den unge Kone til et Nov for den Selvbebreidelfe at være — itfe en Velgjørerinde for de fattige, men en Legebold i Lady Selina$ Hænder.
"Skal jeg da aldrig kunne tilegne mig faa megen Kraft og Selvftændighed, at jeg fan foare nei, naar jeg ved, at det var rigtigt, men heller gjøre noget urig tigt af barnagtig Frygt for at vette Forundring eller Gfuffelje," tænkte Clemence meget misfornøtet med fig felv. ,DHvorledes kunde jeg befvemme mig til at blive Lady Selinas Skyldner. Jeg vil dog ikke være det længer end til iaften, jeg vil da tale aabent og oprig= tigt med min Mand, fortælle ham om alle de Vanffe: ligheder, jeg er indviklet i og bede ham forftrække mig med en Sum af de Penge, min fjære Onkel har efter: ladt mig. Herefter ffal jeg paa det nøiagtigfte be vegne alle mine Udgifter og dele mine Indkomfter i be ftemte Kvartaler faaledes, at det ene fvarer til det andet, og aldrig af Forfængelighed give mer ud, end jeg har Raad til; eller af den Svaghed ikke at kunne fige nei, fætte mig i en faadan Stilling. Jeg fer nu, det er ligefaa nødvendigt for den rige fom den fat tige at have Omtante og være husholderiff, om aft ffal gaa godt, og at det er fandt, at alle og enhver bliver fattig, fom giver en enefte Skilling mer ud, end han eier.
Med mer Uro end fæbvanlig ventede Clemence denne Aften fin Mands Hjemfomft. Han udeblev længer, end han pleiede, men ingen gjorde nogen Anmeert: ning herover; thi det hænder jo faa let, at en For: vetningsmand bliver opholdt af en eller anden uforuds feet Omftændighed. Mørket var brudt ind, Rullegar: dinerne nedtrukket, lamperne tændte, og nu begyndte et Udtryk af Utaalmodighed at verles mellem Sødffenderne over den faa meget forfinfede Middag.
»Bappas Uhr maa gaa baglængs idag,"
»Derfom han var faa fulten fom jeg, faa vilde han nof vide, hvad Klokken var flaaet," fagde Vin: cent. ,,DHvem vil fpille Schaf med mig, medens vi vente ?"
"eg talfald ikke," fagde Louife med mat Stemme; »det lønner fig heller iffe at begynde; thi Pappa fan fomme hvert Minut."
Stat er aldeles ufordrageligt," fagde Arabella, da Broderen vendte fig til hende, ,ifærdeleshed naar man fpiller med Drenge," tilføtede hun.
Vincent fprang glad op, og Spillet begyndte. Lady Gelina faa paa fit Uhr.
ndeg begynder virkelig at blive urolig," fagde hun med høi Stemme, idet hun havde befluttet, at Clemence ffulde blive det for fuldt Alvor. , Min Svoger er altid faa punttlig," vedblev hun; ,,det maa derfor være uoget meget ufædvanligt der hindrer ham fra at fomme hjem til Middag.
»Bappa har feet faa fyg ud i den fidfte Tid," bemærfede Arabella.
Vincent fandt fin Modfpiller meget adfyredt.
"Dette er den tredie Brikke, jeg flaav; derfom de tffe tager dem ivare, faar jeg dem allefammen," raabte Vincent.
» Ja, eders Fader ev virkelig meget forandret, jeg er bedrøvet over, at jeg nødes til at erkjende det," ved: blev Lady Selina høitideligt; ,han var den behageligfte Mand i Verden for fer Maaneder fiden, faa ungdom: melig og livlig, man funde have taget ham for at være tredive Aar gammel og nu..."
"åa tenf, Tante, at jeg igaar opdagede et og andet graat Haar i hans fmukke forte Lokker," tilføtede Arabella med et BUF paa Clemence.
»Æræk da, træk!" vaabte Vincent utaalmodigt til fin uopmærffomme Medfpillerite, fom nu fun en og anden Gang ganffe mefaniff bevægede en af fine Brikker.
" Jeg tror, at Grunden til Pappas Nedftemthed er de fjedfommelige Forretninger," fagde Louife.
» Nu endelig da! nu ftandfer der en Vogn!" raabte Vincent.
Glemences ffarpe Øre havde ogfaa allerede opfan= get Lyden; hun reifte fig op og forlod hurtig Værelfet.
"Nu er det forbi med Spillet for idag!" fagde Vincent og lagde Sdhafbrifferne ned i fen. , Det * var ærgerligt for mig, thi jeg havde beftemt Fordelen paa min Side."
»Bappa maa have fjørt langt iaften," fagde Louife.
» Det fan man fe paa Heftene det," vaabte Bin: cent og fyrang hen til Vinduet, ffjød Gardinerne tilfide og faa ned paa Gaden. , Mei Piger, fom hid og fe bet er flet iffe vor Vogn, det er blot en liden til en Helt... Aa nu fer jeg, hvem det er, Mr. Mart, Pappas Advokat. Hvad i al Verden ffal han gjøre her faa fent?"
«Der ev en fremmed Stemme dernede, men jeg hører iffe Pappas," fagde Arabella.
» Der er beftemt hendt en Ulykke," vaabte Louife med bævende Stemme og fyrang op af Sofaen.
Hendes Mistanke blev fnart bekræftet, da en Klokke heftigt vingede fra Blibliothefet. Døren aabuedes ilfomt og Advokaten vaabte paa Vand, thi Mrs. Effingham var befvimet.
» Ja, der maa være noget galt paafærde!" udbrød Lady Selina, og i næfte Øtebik ftyvtede hun tilligemed de andre ind i Bibliotheket.
»Bankerot! Konkurs!" udraabte Lady Selina, da Mr. Mark meddelte hende Hovedindholdet af det Brev, fom Mr. Effingham havde tilffrevet Advofa: ten med Begjæring om at underrette hans Familie om Ulykken, der ligefom med et voldfomt Slag ftrakte Glemence til Gulvet.
Hun blev af de tilkaldte Tjenere baaret op paa fit Værelfe, hvorhen Louife og Vincent ængftelige og forjfræmte fulgte hende.
Hjertets Afguder. 10 Lady Selina fik faaledes Anledning til at have en Samtale i Enrum med Mr. Mart.
»Gives der intet Haab, ingen Mulighed for at ordne Affærerne eller fomme over denne Krifig ?" fyurgte hun tilfidft med bekymret Mine.
Advokaten faa alvorlig ud og ryftede paa Hovedet.
»Oeg formoder, at denne Begivenhed har været længe forberedt," fagde han, ,0g at Mr. Effinghams Firma en Tid har været ufiffert. Jeg har Grund til at tro, at han har forudfeet fin Ruin, men at han idet fængfte har villet bibeholde Skinnet og til fidfte Stund vedblive fine Forretninger heller end at opgive fin Status for tidligt.
» Det befynderligfte er dog, fynes mig, at min Evo ger ifølge deres Udfagn er veift fin Vei, iftedetfor at falde fine Kreditorer fammen og begjære Atford, for derefter at funne fortfætte fin Virkfomhed om end i mindre Maaleftof," fagde Lady Selina.
måa, det er befynderligt!" fvarede Lovens Mand noget haardt, ,thi han var en hæderlig, redelig Mand, fom iffe fyntes at være af den Anffuelfe, at alting funde gaa an, naar det gjaldt Forretninger. Det er mer end befynderligt," vedblev han fangfommere, ,men vi funne bedre dømme om hans Handlemaade, naar vi have faaet rede paa Affærerne. Det var Mr. Effingz Hams Forfvinden, fom traf hans Huften faa haavdt; hun hørte med megen Rolighed min førfte Meddelelfe, at Mr. Effingham var ruineret, men da jeg nævnte, at han var forfoundet, blev jeg ordentlig bange ved at fe den Dødsbleghed, fom udbredte fig over hendes An= figt, og derpaa følgende øteblikkelige Bevidfiløshed.
»%a, hun er ofte noget hyfterifk; ingen fom kjender hende, foruroliger fig derover," fagde Lady Selina, fom endog iffe i denne Stund kunde afholde fig fra at give den ftakkels Clemence et Hug. m, Naturligvis", ved= blev hun, ,maa Mrs. Effingham dybt føle Tabet af al denne Lurus og Glands; ingen vurderer Nigdom faa meget fom de, der ikke fra Barndommen har været vant * til den."
"Mrs. Effingham behøver iffe at frygte nogen Forandring i fin Stilling og Levemaade," fvarede Mr. Mart, ,thi hendes Mand indfatte ftrar efter deres Bryllup en betydelig Pengefum for hende."
»En ftor Sum Penge!" ndvaabte Lady Selina, » ed hun noget derom?"
"» Hvad har han da gjort for fine Børn?
» Som de ved min bedfte Lady Selina, delte Lady Arabella Effingham fin Formue, der udgjorde ti tufinde Pund, mellem begge fine Døttre. Disfe Penge ftaa fiffert; for øvrigt tage Kreditorerne Hufet, Møbler, Hefte, Laudeiendom, alt foruden de ferti tufinde Pund, fom i Mrs. Effinghams Navn er deponeret i Banken, hvoraf iffe nogen fan røre en enefte Skilling."
» Sexti tufinde Pund! Det er en vakker Formue for den unge Mrs. Effingham," fagde Lady Selina fyidft.
Mr. Mart bukkede koldt og fjernede fig, efterladende Lady Selina ikke lidet forbløffet.
» Sexti tufinde Pund!" udraabte hun paany, , Hil fen flog Mand min Svoger er! Jeg havde neppe tiltroet ham faa megen Beregning, fom at redde dette fra Skib: bruddet. Gerti tufinde Pund! og alt indfat for Hendes Regning.
10" anden Maade! Serti tufinde Pund! For Renterne heraf fan man have . . . fad mig fe . . . et vakkert Hus, Efvipage. . . . Det er meget for godt for hende. Naar alt fommer til alt, ev det faa godt, at jeg vil fe at komme paa en god Fod med hende. Det ftakkels fvage Bæjen er aldrig iftand til at fyre fine Ting paa egen Haand, og dette femmer ogfaa netop overens med mine Puffer, at Familien holder fammen. Ja, ,vedblev den kloge Dame fine taufe Beregninger, ,jeg faar vel forandre en Smule min Taktik; jeg maa fmigte hende lidt og gjøre mig uundverlig for hende. Det er rigtig ærgerligt, at jeg iffe før havde nogen Anelfe om Sagernes rette Til ftand; jeg fulde da have fpilt mine Kort paa en ganfke anden Maade."
Egennytten ftred faaledes med Hovmoden og For: dommen om Herredømmet, fom faa ofte er Tilfældet. Krigen endte med en Kompromis eller rettere fagt, et Forbund. Efter nogle Dicblitfe fandt man Lady Se: lina i Glemences Soveveerelfe.
Den unge Kone fad ved Skrivebordet, bleg, men fuldfommen fattet. Louife faa grædende paa Knæ ved hendes Side. Vincent ftod ved Bordet modfatte Side og jagde idet Ladyen traadte ind:
Fattigdom er ingen Skam."
Gutten fyntes at være faft befluttet paa at fe Ulyffen fjækt i Øinene. Det er vel muligt, at Fattig: dommen i hans Tanker geftaltede fig fom en Ophævelfe, af Skolegangen, og dette fyntes ikke at være nogen joer Prøvelfe efter Vincents ungdommelige Filofofi.
Lady Selina gjorde med Haanden en afffedigende Bevægelfe faavel til Louife fom Vincent. Derpaa fatte hun fig paa den lille Hjørnefofa ved Siden af Clemence, greb hendes Haand og fagde med bevæget Stemme:
»Kjere Mrs. Effingham, vi er Kammerater i Ulykken, thi tro mig, min Andel i denne Prøvelfe bliver fiffert iffe nogen let Byrde."
Lady Selina endte disfe Ord med et dybt Suk.
Clemence tang. At Lady Selina for Clemence Skyld førgede over, hvad der var hendt, anfaa hun for aldeles umuligt; men det var muligt, at dette felvviffe og folde Hjerte følte noget, der lignede Taknemmelighed og Benffab for fin Svoger, af hvis Familie hun i faa mange Aar havde været et Medlem. Hvorledes var det ogfan muligt andet, efterat have levet i faa fang en Tid hos ham, der var i Befiddelfe af faa mange Egenffaber, der maatte vinde alles Benffab og Beun= dring? Denne Tanke var nok til at formaa den milde Elemence til med Taalmodighed at fordrage Lady Selinas Trøftegrunde og at lytte til En, fom fra det førfte Øieblik de faaes, havde vift fig faa fiendtf imod hende. Det vilde have været Hykleri at modtage med nogens fombelft Varme eller Gelvillie denne uventede Dels tagelfe.
Clemence befvarede iffe Lady Selinas Haandtryk, men fad ubevægelig med Bliffet fænket mod Gulvet.
"Men kjære Mrs. Effingham," vedblev Lady Se= fina, , denne ftore Prøvelfe har dog en lys Side . . .
2298 Side! Hvilken da? Ved de maajke, hvor han er reift hen? Hav de hørt noget . . 2"
"Nei, nei," fvarede Lady Selina førgmodigt," men er det ikke en lys Side i denne mørke Tilfkikkelje, at deres eljfede Mand under af den Modgang, han har havt at fjæmpe med, har tænkt paa fin Familie med en Forudfeen og en Kjærlighed, fom gjør Krav paa vores alles Tatnemmelighed ? Mr. Mark underrettede dem vel om, at de ferti tufinde Pund Sterling, fom Mr. Effings ham har udfat for dem, ftaar faa fikfert i Banken, at Kreditorerne ikke kunne røre en Skilling af dem."
Lady Selina betragtede hende opmærkfomt for at fe Virkningen af fine Ord. En Har Nødme bedækkede pludfelig Clemences Anfigt for i næfte Øieblik at for: fvinde og give Plads for en dødelig Bleghed.
. Jeg hørte intet om Penge og funde heller ikke tænfe paa noget faadant," fvarede hun fagte og drog fin Haand ud af Lady Selinas.
» Deres Finfølelfe og Ringeagt for verdslige For: dele er aldeles overensftemmende med deres Karakter," fagde Lady Selina med et fvagt Anftrøg af Ironi i fin Stemme; ,det maa imidlertid være en ftor Rettelfe for dem at vide, at de endnu fan leve vet godt om end i mindre Maaleftof end nu, og at de fan formaa fremdeles at byde et Hjem til dem, fom hidindtil har boet under dette Tag.
Elemence trykkede Haanden mod Panden og fvarede:
eg fan endnu iffe ordne mine Tanker nof til at tale om Forretninger eler lægge Fremtidsplaner. Saa længe jeg ikke har hørt et Ord fra min Mand og faaet vide, Hvordan vor Stilling virkelig er, vil og fan jeg intet beflutte. Maaffe er vi ikke fuldfændig ruinerede, En Ting er jeg dog paa Forhaand overs bevift om," tilføiede hun og reifte fig op, ,nemlig, at min Mand er den fidfte, der vil, at der ffal tages noget bort fra hans MFreditorer, jeg er derfor ganffe overbevijt om, at da han deponerede en Sum for fin Huftrues Regning, var han uvidende om den Ulykke, fom faa faa nær. Uforudfeende uheldige Pengeforholde maa have fremfaldt en Krifis, men han vil med Guds Hjelp gaa den igjennem med faft Mod, uplettet Heder og en god Samvittighed."
»Øun er en ftørre Tosfe, end jeg nogenfinde funde tænft mig hende at være," fagde Lady Selina til fig felv, idet hun veifte fig og forlod Beevelfel.
Uagtet fin modige og fjæft udtalte Forhaabuing var Clemence uvoligere, end hun vovede at tilftaa for fig felv. Vincents barnlige Ord fom ofte tilbage i hendes Erindring: , Fattigdom er ingen Skam." Hvorfor ffulde disfe Ord foraarfage hende Smerte? Hun fryg= tede for at befvare fit Hjertes Spørgsmaal. Clemence ffrev et langt Brev til fin gamle Ven Paftor Gray, fortalte ham alt, Hvad der var Hendt, og gjengav ogfaa Lady Selinag Ord for ham, idet hun bad om hans oplyfte Raad i hendes bedfte Naadgivers Fraværelfe. Hun opfajtede det Spørgsmaal, hvorvidt hun med god EGamvittighed fnnde benytte fig af de Midler, der var bleven udfat for hende, førend Modgangens Dag brød frem.
Gfemence berørte Spørgsmaalet faa let fom muligt, og dog følte hun famme Smerte, fom naar et aabent Saar udfættes for Luftens Paavirkning. Hun vilde iffe fige noget, hvorved endog den fvagefte Skygge af Daddel funde kaftes paa hendes Mand.
Tidens Vinger, der fører den lykkelige altfor hur: tigt med fig, fynes derimod for dem der førge og ængfte fig, at være bebængt med Bly. Naar et taarevædet Øie følger Viferen, hvor fangfomt drage Timerne da frem. Hvad der meft overvældende nedtrykte Clemence, var Angft over ikke at faa høre noget fra fin Mand. Hun var overbevift om, at et Brev fra ham vilde forjage al denne fvalfulde Uvished, alle disfe pinlige Tvivl. Han vilde gjøre alting klart; hvad der end hendte, var han uden nogen Skyld! Hendes Tro paa ham var uvoffet.
Louife var dybt nedflagen.  Modgangens førfte Bindpuft bøiede dette fvage Rør til Jorden, fom ikke havde nogen kraftig Støtte i fit eget Indre. Maaffe følte den unge Pige, at naar Herrens første Hjemføz geffe iffe havde efterladt nogen varig Virkning, mer Alvor i hendes Liv og Tanker, at en Prøvelfe af en endnu frygteligere Art ventede hende. Hun vægrede fig for at lytte til noget Ord, der udtalte Haab og Trøft; hun blev halftarrig ved at fe alting i det mpr= fefte Lys, at afmale Fremtiden med de fortefte Farver og ved fine uafladelige Taarer og Klager plagede og opæggede hun fin ftoltere og kraftigere Søfter, fom til en Begyndelfe modigt kempede for at hæve fig over Forfagelfer og Ubehageligheder.
Den følgende Dag, en Søndag, forlod hverken Lady Selina eller de unge Piger Hufet. De havde jo iffe gaaet i Kirken af anden Grund end at blive feet af Menneffene, men un Holdt de fig fjernet fra de Ste der, Hvor de ei længer fandt det behageligt at blive feet.
Glemence fandt derimod ftor Trøft og Lindring i at gaa med det nedtrykte, bedrøvede Sind, med al fin Byrde til Guds Hus og nedlægge den der for fin Herres Fødder. Under den fælles Bøn og Sang følte hun fig føftet op over de jordiffe Bekymringer; Hjertets forftemte Strenge blev atter fuldtonige under den høi= tibelige Lovfang. Clemence havde Vincent med fig og valgte denne Søndag at gaa i en fænger bortfjernet Kirke end den fædvanlige.
Præftens Ord fyntes ligefom ene og alene talt til den unge bedrøvede Kone. Var det derfor, hun følte fig uvilfaarlig draget netop til denne Kirke? fordi Her: ven netop gjennem denne fin Tjeners Mund vilde tale Ord, der greb faa lige ind i hendes nærværende førgelige Livsforholde og give hende Kraft og Mod til at gaa Fremtiden imøde, hvordan Gud end vilde til: ffiffe dem?
Præften henvifte til det Hjem, hvor ingen Sorg mer fal hjemføge den Troende, ingen Synd længer trykke den efter Hellighed føgende Sjæl. Han talte om uforgjængelige Skatte, der ikke ligefom de jordiffe har Binger at flyve bort med. Han ffildrede den Him= mel i Hjertet, fom den Troende allerede her paa Jorden fan eie, medens han endnu er Støvets Barn og faftes om mellem Verdens mange Sorger. Han talte om den Almægtige, hvis huldrige Arm omfatter alle og om den Kjærlighed, fom overgaar al Forftand og er ftær: fete end Døden.
Taaver, men ikke længer Sorgens bittre Taarer vullede ned over Elemences Kinder, da hun iftemte med Salmiften :
Mandagen fom, og med den et Brev fra Mr Gfjingham, der bar Dovers Poftftempel. Hvor ivrigt blev iffe Konvolutten oprevet! Brevet var fort og gav blot et dunkelt Begreb om Brevffriverens Stilling og Følelfe. Han havde befluttet at reife over til Franfrige, haabede, at han ikke behøvede at ftandfe længe der, men at han meget fnart, ftrar de nødvendige Transaktioner var affluttet, funde vende tilbage til Clemence, fom altid vari hans Tanker. Han haabede, at hendes Hel: bred iffe var bleven altfor meget ryftet over den førge= lige Nyhed, fom han ikke havde havt Mod til at med= dele hende felv. Han bad fin Huften fyørge den er: farne Mr. Mark om aft, hvad hun ønffede at vide, og i alt at fade fig fede af hans retffafne Karakter og ftore Erfaring.
Dette var hele Indholdet, men faa ufuldftendigt fom det var, løftede det en Byrde fra Clemences Hjerte. Hun havde været fuld af de mørkefte Anelfer, hun havde frygtet for, at en fvær Sygdom var bleven Føl gen af hans faa længe undertrykte Sindsbevægelfer, og at dette var Grunden til, at han ikke vifte fig for dem, hvis Interesfer var bleven ham anbetvoet, og fom havde Ret til at kræve hans Nedegjørelfe.
Hun funde nu atter træde ind i hans Væreffe, hvor faa mangen behagelig Time var henvundet. Hun: begyndte at lægge hans Papirer og ©maating i Orv: den, faaledes at han ved fin Tilbagefomft ikke fulde favne det allermindite.
Hvor ganffe uforandret var dette Værelfe. Ilden brændte der ligefaa kart fom den pleiede, Dagens Blade blev fom fæbvanlig lagt paa Divanbordet, den nye Bog, fom de havde left i fammen, faa der endnu halvveis opffaaret, Papirfniven fad faft mellem Bladene, der hvor Mr. Effingham felv havde jtuffet den ind.
Glemence forføgte at udflette af fit Minde de fidste Dages Begivenheder og at betragte dem, fom en ube: hagelig Drøm; hun ftandfede for at lytte om ikke de velbekjendte Skridt ffulde lade fig høre, naar Middags: timen nærmede fig. Synet af hendes Mands Læneftol vafte hende til den pinlige Birkelighed; den var tom! og Rloffen, et gammelt Kunftværk, en Arv fra Fe drehjemmet — ftod. Denne Klokke maatte ingen trække op uden Mr. Effingham felv, og han glemte aldrig at gjøre det, naar Lørdagsaftenen fom.
Vincent var fulgt med fin Stedmoder til Faderens Bærelfe. Gutten var uden Sysfelfættelfe, urolig og vaftløs, føgte Sclffab og fandt intet. Louife var altfor bedrøvet, Arabella altfor pirrelig, for iffe at fige grætten, og den høibaarne Tante Selina havde i fornem Nedflagenhed trukket fig tilbage til fit Værelje. Glemence vilde meget heller have været alene med fine førgelige Tanker, men hun havde ikke Hjerte til at drive bort fra fig det enefte Væfen, fom med nogen Delta: gelfe fluttede fig til hende.
Vincent fad i Sofaen og læfte fmaa Stykker af Times, medens Clemence ordnede aft i Bærelfet med den ømmefte Omforg. Hendes Øie faldt paa et Papir, fom var hende tilftrækkelig velbekjendt: Det var Madame La Boyes Regning! Den maatte vel være betalt, den havde jo allerede foraarfaget hende Angft og Bekymring nof! — Nei, den laa der ukvitteret iblandt en Mængde andre. Clemence bævede, men befluttede at beherffe fig for Vincents Skyld, da denne pludfelig udraabte : » Hvilken ffammelig Ufandhed! Hvorhedes kunne de vove at ffrive faaledes om Pappa?" Glemence greb faft i Bordet med den ene Haand, fattede Bladet med den anden og læfte følgende: »Det er bleven vor førgelige Pligt atter at berette net af vore ftørfte Bankterhufes Bankerot i Forbin= »delfe med Omftændigheder, der paany bevifer, at "vore Love ifaahenfeende tiltrænger en Forandring, "da de aldeles ikke beffytte vore Medborgere mod »lretfærdighed. Glemence fæfte videre, endfljønt hun for hvert Ord havde en Fornemmelfe, fom om en Draabe fmeltet Bly dryppede paa hendes Hjerte. Hun faa det Navn, hun elffede faa høit, nævnt i Forbindelfe med Underflæb og Uvedelighed. » Bi have fra en fikker Kilde," fagde Times, ,,at "Mr. Effingham har fat faft til fin Hufteu en "betydelig Pengefum hvoraf den ruinerede Mand »fandjynligvis tænfer at drage Gevinften i nogle par, under Opholdet i en eller anden behagelig "Uffrog udenlands, og der forføge at glemme, at "han lever paa Enkers og Faderløfes Bekoftning. "Denne Maade at omgaa Loven paa er i de fidfte , Aar bleven faa almindelig, at vi ikke længer ftil= "
"Bogne ruller fet og behageligt gjennem Livet, »itedens man uden videre hænger de fmaa." Bladet faldt ud af den ulykkelige unge Kones Haand. Vincent fprang hen til hende.
» Det er ikke fandt!" udraabte han heftigt, og flog fine Arme om den blege bævende Skiffelfe. Det er bare Misuudelfe og Løgn; jeg figer, at der findes ikke et Ord af Sandhed i det."
nad mig være alene Vincent, lad mig være alene!" bad Clemence med et faa forandret Udfeende og en faa befalende Bevægelfe med Haanden, at han pøiebliklig adlød.
Stray han hade lukket Døren efter fig, faftede hun fig ned paa Gulvet og vred fig, fom om hun ked af de forfærdeligfte legemlige Lidelfer. Men hvilken legemlig Smerte funde vel fammenlignes med denne Times Sjæ= feangit ? Denne Kval, fremfaldt i en famvittighedsfuld eljfende Sjæl over den dyrebare Egtemages Synd, var iffe mindre bitter, end om det havde været hendes egen Gamvittighed, der var plettet og havde afloffet hende Bodstaarer. Hun havde med en faa ftor Hengivenhed og ubetinget Tillid fluttet fig til denne Mand, at der iffe faa den vingejte Trøft i den Tanke, at hun felv ikke var delagtig i hans Svig. Den Skygge, fom var faldt paa ham, indhyllede ogfan hende i fit Mørke.
Hendes angftfulde Udraab: ,O Gud, hvad ffal jeg endnu have at gjennemgaa! blev ftrar fulgt af det Spørgsmaal: ,Min Gud! hvad har jeg nu at gjøre?" .. En Afgeund aabnede fig foran hende, . . . kunde intet perfonligt Offer fylde dette forfærdelige Svælg ?
Elemence fprang op, greb Papir og Pen og fkrev nogle Ord til Mr. Mark. Hun kunde neppe læfe, hvad hun felv havde ffrevet. Hun bad ham komme til hende, faafnart det var ham muligt, da hun i hørt Grad trængte til hans Raad og Hjelp.
Efterat Brevet var affendt, aandede hun noget let tere. Hun vilde ikke fe nogen af fin Familie, førend hun havde talt med Advokaten, og da det varede flere Timer, førend han fom, havde den ftakkels Clemence Tid til at famle fine Tanker og overveie, hvad hun burde gjøre. Hver Gang, det ringede paa Portklokken og fod formode den ventedes Anfomft, virkede det paa den vyftede Clemence omtrent, fom naar en dødsdømt Hover Hammerflagene paa det Skafot, hvor Døden ftrar venter ham.
Omfider traadte Mr. Mark ind og gjorde Und: fyldninger for fin fange ufrivillige Udeblivelfe med vigtige Forretninger, fom ikke taalte Udfættelfe.
GClemence hørte iffe et Ord deraf; men pegte med ffjelvende Haand paa Times, idet hendes Blik udtalte, hvad Tungen neppe formaaede at framme:
Har de left dette?"
Advokaten bøiede befræftende paa Hovedet og faa meget alvorlig ud.
pr det" . . . Clemence ftandfede. , Det er vel ffammelig Bagtalelfe?
Mr. Mark traf paa Skuldrene.
Det er et haardt og et bittert Sprog," fvarede han.
Den ulykkelige Clemence forftod ham altfor godt.
" Då Pengene, . . . de ved, . . . blev indfat," fagde hun fagte, uden at vove at fe paa ham, ,var Firmaet vel fiktert, . man vidfte vel iffe om nogen Ruin dengang ?" ,Jeg vidfte det idetmindfte ikke, da jeg opfyldte Mr. Effinghams Forlangende med Henfyn til disfe Penge."
Der opftod en lang pinlig Taushed. Da Clemence atter talte, var det ikke længer med bævende Stemme, men med Fortvivlelfens No.
» Sad mig gjøre dem endnu et Spørgsmaal Mr. Mark. Er Pengene fuldkommen til min Dispofifion 2"
"Bil de da have den Godhed i mit Navn at overgive dem til Kreditorerne."
» Min bedfte Mrs. . . .*
» Min Beflutning er urokkelig," fagde Clemence med blege, fammenpresfede Læber.
» Men betænk, deres egen og Familiens Stilling!"
nåeg bliver endda ikke ganffe uden Refurfer, og mine Gteddøttre har fin Mødrenearv.
» Men Gutten da? fpurgte Advokaten.
»Dan følger mig og deler, hvad jeg har," fvarede Glemence.
» Om de afftod en Del? . . .* begyndte Mr. Mat.
"Nei, alt, alt: jeg vil ikke røre disfe Penge."
» Dette er en altfor vigtig Beflutning min Frue, til at funne tages i en faadan Haft; de maa ikke over: ilet følge Øieblikkets Indffydelfe, de maa raadføre dem med deres Venner."
nåeg raadfører mig med dem, min Mands Ben og Maadgiver. Sig, er det ikke rigtigt at handle faa?"
»igtigt! jo, men . . .*
»Jeg har allerede raadfpurgt en anden Ven, Pree: ften i Stoneby, der har været fom en Fader for mig." NU vel, hvad figer Han?"
nåeg har endun iffe faaet Svar fra ham."
Bent da til dette fommer, overvei da nøie Fol gerne, at de ikke muligens ffulde fomme til at angre den redelige og ædle Handling, fom gjør deres Hjerte den ftørfte Are."
»deg ved forud, hvad han vil fare; tht han er det Drds Tjener, der figer: , Hvad gavner det, om du vandt den ganffe Verden og tager Skade paa din Sjæl!"
Jeg ffal ikke deftomindre, , vedblev Clemence," følge deres venffabelige Raad og oppebie Svaret, og, faafnart det fommer, øieblikfelig fende dem det tilligemed min afgjørende Bejlutning.
Mr. Mark tog Afffed fra hende med en Blanding af Ygtelfe og Deltagelfe, fom mildnede hans fædvanlige noget tværre og fmarvorne Bæfen til et næften ømt og faderligt.
Dun. har meget at lide, den ftaffel8 unge Kone, men jeg fer, at hun modigt vil gaa det igjennem," tænfte han, idet han gif ned af Trappen.
Glemence drog et dybt Suk, da hun var bleven alene. Den Kraft, fom hidindtil havde opretholdt hende, fyntes nu at ville fvigte. Hun fant næften afmægtig ned paa Sofaen Det faldt hende ufigelig tungt at være nødfaget til at fatte en faa vigtig for hendes og Vincents Fremtid afgjørende Bejlutning alene, og at raadføre fig med noget andet Menneffe herom end den, der ftod hende nævmeft i Verden — hendes Mand. Bar det ikke muligt, at hun funde vente dermed til hans Tilbagekomft ? eller ffuiftlig indhente hans Mening om Sagen? Saaledes talte hendes Hjerte, men ikke hendes Forftand; den fagde hende kart og tydeligt, at han iffe var den, der kunde fede hende paa den rette Vei, hvorfra han felv var afveget. Hun kunde ikke raadfpørge ham om, hvad hun ffulde gjøre for at forandre hans Planer og for faavidt muligt venfe hans Navn for den Plet, han felv havde befudlet det med. Det var maafke bedre at indhylle Mr. Effinghams Ønffer i Dunfelthed baade for hende felv og andre, end fortfætte med at være i Tvivl om, hvem hun ffulde adlyde Gud. . . eller fin Mand.
En fattet Beflutning.
Svaret fra Stoneby, fom fort efter ankom, var faaledes, fom Clemence havde ventet det. Hendes gamle Ben faa Sagen ganffe i det famme Lys fom hun. Han havde left den Artikel i Times, der faa dybt fmer= tede og nedflog Mrs. Effingham, og havde, endog førend hendes Brev ankom, anet hendes Beftemmelfe.
Den fromme Mands Anffuelfer var fremvoret af og dannet i Overensftemureffe med Guds Ord og ikke efter Verdens Skik og Brug, fom han fun lidet fjendte til. Han troede af Hjertet at, — ,Gjerrighed er en Mod til alt ondt," at det er umuligt at tjen:
Hjertets Afguder. 11 Gud og Mammon, og havde dybt overveiet det Bibelz prog, fom Clemence anførte: , Hvad gavner det et Mennejfe, om han vinder den ganffe Verden, og tager Skade paa fin Sjæl."
Alvorlige, indholdsrige Ord! O, at Mennefkene, — de begjerlige, efter denne Verdens Gods og Guld higende, ftræbende Menneffer, vilde have dem mer for Øie og i Tanker! da ffulde de Hænder, der raftløfe gribe efter den forgjængelige Herlighed, fynke ned og finde Hvile, den Aand, der udtrættet, fpekulerer og be: regner, overgive fig til Fred!
Præftens Brev til Slemence var kærligt, fuldt af røft og aandelig Hufvalelfe, og endte med at tilbyde den unge forladte Kone et Hjem i Præftegaarden og en elffet Datters Plads i hans og hans Huftrues Hjerte.
Den gode, kjære Paftors Ord var en Balfom for Glemences bedrøvede Sind, endfkjønt hun følte, at de nye Pligter mod den Effinghamffe Familie gjorde det umuligt for hende at modtage det tilbudte Hjem, der vilde have været en god og rolig Havn for den ffidbrudne.
Uden at dvæle fænger ffrev hun det afgjørende Brev til Mr. Mark, og aldrig havde hun med fettere Sind affendt et Brev end nu, da hun frafagde fig den Rigbom, der trykkede fom en Sentnervægt paa hendes Gjæl. Derefter faldte hun til fig den ene efter den anden af det talrige Tjenerperfonale og afffedigede dem. Det var en tung Pligt for den unge Husmobder, men den var uundgaaelig, og hun havde tilfjempet fig Kraft og Evne dertil. Da hun atter var alene, drog hun et dybt Sut af Tafnemmelighed og Lettelfe. Hun fandt i dethele taget, fom faa mange andre, at det var lettere at handle end attænke, og hun fandt Sandheden af den gamle Sats bekræftet, at Nødvendigheden af at anftrænge fig er fornemmelig for den førgende en Velfignelfe.
Fra den Stund Clemence læfte Opfatfen i Times om hendes Mand, havde hun filt fig fra den øvrige Familie; hun formagede iffe under de førfte Timers Lidelfer og Angft at fe de velbekjendte Anfigter og lytte til de mange urolige Spørgsmaal. Hun veg tilbage for Deltagelfen og kunde neppe taale at fe Vincent, det levende Billede af ham, paa hvem hun uafladelig tænkte med en Kjærlighed, der var blandet med dyb Medlidenhed. Hun fandt det dog nu nødvendigt at meddele fig til dem, hvis Skæbne var faa nær forbundet med hendes egen, og figefedes erfare deres Fremtidspyfaner, forinder hun befvarede Paftor Grays Brev. Hun overvandt derfor fin Ulyft til atter at fe dem og gif ned i Dag: ligværelfet, hvor hun fandt hele Familien forfamlet.
Lady Selina fad foran Ilden i en ivrig Samtale med Arabella. Vincent faa fom fædvanligt udjtvaft paa Teppet foran Kaminen med Hænderne under Hovedet. Da Elemence traadte ind, fprang han op med et glad Udraab; Lonife fad tilbagelænet i Sofaen og Ljulte Anfige tet mellem Puderne. Ale blev taufe, da Mrs. Effingham nærmede fig, men efter et fort Ophold tog Lady Selina faaledes tilorde:
» Det har høilig forundret 08," yttrede hun i en Tone, om muligt endnu mer iskold og afmaalt end fædvanligt, ,at de paa engang, uden at raadføre dem med 08, har afffediget hele deres Mands Tjenerperfoz nafe.
11% underrettet om Grunden til faa overordentlige Forholds= regler?"
"Fordi jeg iffe har Raad til at holde faadanne Tjenere fænger fom bdisfe," fvarede Clemence mildt men faft.
"åtte Raad!" gjentog Lady Selina, ,i Sandhed, deres Svar er endnu ubegribeligere end deres Handlemaabde. fle Maad, naar man eter feyti tufinde Pund 2*
Den unge Kone ftøttede fig mod Bordet, da hun fvarede:
» Jeg vil aldrig røre en Skilling deraf, jeg har nu netop overgivet det altfammen til min Mands Kreditorer."
» Det var rigtigt!" vaabte Vincent glad.
Lady Selina reifte fig op og ftiveede paa Clemence med en Forbaufelje, fom ikke vilde været ftørre, om hun havde feet hende med velberaadt Hu tage en Piftol op og ffyde fig for Panden.
» Har de virkelig begaaet en faa vanvittig Hand: ling?" ftammede hun efter en Tids Taushed.
na, det har jeg," fvarede Clemence rolig.
»Da min Frue, har de vift, at de er fuldkommen moden til Daavehufet!" raabte Lady Selina med Dine, der flammede af Raferi, og ganffe glemmende den ydre Højlighed, fom enhver velopdragen Dame fylder den anden, fortfatte hun med en Strøm af vrede Ord:
De har bragt deres Familie til Tiggerftaven! de har egenhændigt underffrevet deres Mands Dom! de har ftadfæjtet den Mening, jeg havde om dem lige fra den Dag, min Svoger begik den Daarffab at kafte fig bort til en Pige uden Forftand, . . . en Idiot faadan fom de." å nÆante! hvorledes tør de vove at tale faaledes til min Faders Huftru," raabte Vincent med flammende Bliffe. Men det var umuligt at ftandfe den heftige Strøm af bittre Ord.
Glemence udholdt den ligefom det unge friffe Træ, hvis rige grønnende Krone bliver lagt i Støvet, og paa hvis Blade den folde Regn ftyvter ned. Det har følt Ørens ffarpe Staal trænge ind i dets Mary, —det er bøiet mod Jorden. Nu fan den ftærke Storm, den pidffende Regn gjøre fit værfte, Træet fan ikke falde dybere. Og dog, nedftyrtet og mishandlet fom det er, naar Livsgniften ikke ganffe er udflukfet, fan det unge Træ bære meget. Det fan maaffe atter langfomt reife fig, Beytlivet atter gjenoprettes, det visnede Bladværk atter grønnes !
Da Lady Selina tilfidkt tang, maaffe harmfuld over at det ikke lykkedes hende at fremfalde et Ord til Svar, eller et enefte Udtryk af Brede, fagde Clemence med fvag Stemme:
seg haaber at kunne leve af de Indtægter, jeg har, uden at fætte mig i Gjæld *
»Ondtægter!" raabte Lady Selina atter med ube: frivelig Foragt. De kalder Renterne af usle tre tufinde Fund Indtægter. Om de fan indffrænke dem og leve fom en Fattighuslem, hvorledes vil de komme ud af deres nærværende Gjeld? de har vel iffe glemt til en Begyndelfe, at de ftaar i Gjeld til mig?
Glemence blegnede. Uden at fige et Ord tog hun af fig et prægtigt Guldarmbaand, befat med ægte Perler, og lagde det paa Bordet, hvorpaa hun vendte fig om og forlod Værelfet.
»Dun burde have faftet det i Anfigtet paa Tante," var Vincents lidet agtelfesfulde Bemerkning, idet han fulgte fin Gtedmobder.
En Tjener mødte Clemence i Trappen med de Ord:
» Madame La Boye beder om at faa tale med dem."
» Bed hende komme igjen en anden Dag," fagde EClemence, fom fyntes at hendes, Styrke og Taalmodighed nu tilftveffelig var bleven prøvet; men da Tjeneren dvelede med at udføre hendes Befaling, fordi han al Ievede paa egen Haand forgjæves havde forføgt at fende Modehandlerffen bort, forandrede Clemence fin Beflut= ning og fagde:
yet, lad hende komme op til mig ftrar. Jeg fan lige: faa gjerne ført fom fidft faa en Ende paa denne Elen= dighed,"
Madame La Boye havde ligefom alle andre hørt Tale om Mr. Effinghams Konkurs og frygtet for fin ubetalte Regning.  Avtifelen i Times havde optendt hendes meft rafende Brede. Hun havde for alle fine Kunder udpeget Mr. Effingham fom en Sturt, en Bedrager, en Svindler, og hun befluttede, det kofte hvat det vilde, at føge at faa fin Ret, Hun git til Effings hams allerede den førfte Dag, men maatte gaa fin Vet med uforrettet Sag, da Tjeneren iffe vilde forftyrre den fiaffels unge Frue, fom havde Bekymringer nof alligevel. Hun fom nu igjen med den fafte Beflutning at ffaffe fig Net; hun vilde ikke forlade Hufet, førend hun havde faaet fin fulde Betaling. Madame La Boye havde ar: beidet fit Sind op til det brusfogte og var meget for Hjelligt fra den glatte Høflighed, med hvilken hun forte Gang hilfede paa Clemence i fin Bod.
Det franffe Fruentimmer traadte ind i Mrs. Ef finghams Berelje fuldt ruftet til Strid, og hendes førfte Ord var heftige og uhøjlige, men hun blev ftrax noget forundret og flaaet ved Synet af den unge Kones blege Anfigt, hvorpaa den dybefte Smerte havde trykket fit Stempel, og ved Klangen af hendes bløde venlige Stemme forfvandt hendes Vrede fom ved et Trylkejlag.
Mrs  Effingham erfjendte fin Gjæld foavelfom fin Uformuenhed til at betale den.
» Hvorledes er det da fat med de Penge, hvorom Tidenden taler?" tænkte Modehandlevffen.
» deg har ingen Penge,"
. maaffe . . . min Garderob . .
Den franffe Modehandlerffe var ikke fen til at opfatte Meningen og fpavede Clemence for nogen videre Forklaring.
Foruden det betydelige pefuniære Tab, maatte Clez mence med en hel Times Pine bøde for nogle Dieblitz te8 Svaghed, hvori hun uden Modftand lod fig lede af Lady Selinas flette, fiendtlige Raad.
Madame La Boye pruttede, vurderte, nedfatte og lagde i en ftor Hob den ftørfte Del af alt, hvad les mence eiede, og endda blev det ikke nok; da opdagede hun i en Qomodeftuffe, et prægtigt, indiff Shawl, der bragte Modehandlerffens Pine til at glindfe.
»Dette ogfaa, og Negningen er betalt," fagde hun.
"Nu vel, faa tag det da," var alt, hvad Clemence formagede at yttre.
Endelig var da dette ubehagelige Beføg tilende. Modehandlerffen forlod Værelfet meget tilfreds med Affæren, og Clemence holdt den Regning kitteret i fin Haand, fom havde foraarfaget hende faa megen Be: fymring.
En føvnlos Nat fulgte herpaa, i hvilken Clemence lagde Planer for Fremtiden, den ene mer uudførlig end den anden. Der havde været altfor megen Sandhed i Lady Selina Ord: hvorledes ffulde hun komme igjen nem den nærværende Tids Krav og Vanjfeligheder? Glemences Kasfe var tom, der maatte henvinde Mana: neder, førend hendes lille Halvaars Rente var forfalden, og hun havde ingen, fom hverken vilde eller kunde hjelpe hende med et Laan. Atter og atter tænkte hun paa fine Juveler og Nipsfager, men, foruden Uhret og nogle ©maating uden fynderlig Pengeværdi, var det altjam= men Gaver af hendes Mand, og hun betragtede dem med famme Ømhed og UWvefrygt, fom Pillegrimene fine dyrefjøbte NRelifvier. Hendes Hjerte vurderede dem altfor høit til at funne ffilles fra dem førend i Døden.
Og dog gaves der ingen anden Udvei end at fælge dem, og nu følte Clemence, at hun virkelig havde gjort en Opofrelfe, da hun ffilte fig ved fin Formue.
Bedrøvet og træt, men med et hengivent Sind fteg Glemence den følgende Morgen ud af fin Seng. Sveer= det havde trængt igjennem hendes Inderfte, men Saaret var iffe forgiftet ved en vantro Haabløshed. Hun funde bede med Fortrøftning og Haab for fin Mand og med Glæde tænke, at diske Lidelfer ffulde føre ham nærmere til Gud. Hun haabede, at en barmhjertig Gud vilde dømme hans Feiltrin mindre ftrengt, end den Haarde, folde Verden. Hans ftørfte Feil var jo begaaet af fjærlighedsfuld Omforg for hende? Medgangens riftelfe havde indhyllet hans Sind og Tanker i et tykt Mørke, Ulykken vilde venfe Luften og blæfe Taagen bort.
Saaledes trøftede den unge, Haardt prøvede Kone fig felv, idet hun tænkte paa fin fraværende Mand, fom fremdeles var Gjenftanden for hendes varmefte Kjær: lighed. Hun funde ikke ffrive til ham, opmuntre og trøfte ham, men hun funde bede for ham Enogtyvende Kapitel.
Inveljtrinet.
Arabella traf paa Stuldrene og rynkede Øienbry= nene; Louife faa urolig paa fin Tante.
» Dette er deres Tilbud Mrs. Effingham," fagde Lady Selina, hør nu mit." Derpaa rettede hun fig op i Stolen, lagde Hænderne fammen, løftede Øinene mod Himlen og tog en Mine af felvopofrende Sjælsftorhed paa fig.
» Jeg behøver itfe at omtale den dybe Kjærlighed, hvormed jeg altid hav omfattet min Søfters moderløfe Børn; diske ftakkels Væfener har altid betragtet mig fom deres Moders Repræfentant, og jeg fal blive den fidfte, fom forlader dem i Nød og Modgang. Jeg byber dem derfor hjertelig velkommen til mit Hjem, hvor: fombelft dette end maatte blive. Hvad Vincent angaar, er det en anden Sag. Endffjønt min Kjærlighed til ham er figefaa ftor fom til de andre, faa fan jeg ikke — hvilket Mrs. Effingham utvivlfomt fan — paatage mig Udgifterne ved hans Opdragelje eller give min elffede Søfterføn den Stilling i Verden, fom er nødvendig for ham."
Den ømme Tante havde ikke glemt, at Vincent var ganffe uden Midler, hvorimod de to Pigers Rentepenge, fammenføiet med hendes egne, vilde fordoble hendes aavlige Indtægt, faalænge de forblev under hendes Tag.
Ændjkjønt Arabella, der fjendte Lady Selina til: bunds, ingenlunde lod fig narre af hendes Kjærlighedsyttringer, var hun dog ftrar beftemt paa at modtage Tilbudet.
»Efter hvad der er hendt," fagde den ftolte Pige og reifte fig op til fin fulde Høide," vilde jeg vægret mig for at dele et Palads med Mrs. Effingham, faa meget mindre friftes jeg til at bo fammen med hende i en Hytte. Det er derfor min Beftemmelfe at blive hos Tante Selina."
Louife derimod var meget raadvild. Hendes Hjerte drog hende til Stedmoderen, der bar fin Sorg faa taalmodigt og heltemodigt ; hun beklagede hende og følte fig iffe uvillig til at dele og lindre hendes Enfomhed og Forladthed. Lun havde heller ikke glemt den Ømhed, hvormed hun under fin lange Sygdom blev pleiet af denne foragtede Stedmoder; hvorledes Clemence under de fange Nætter utrætteligt var ftaaet op for at fugte hendes Pande, ræffe hende fvalende Drikke og tale beroligende og hellige Ord, fulde af Haab til hendes angftfulde Hjerte. Alt, hvad hendes Samvittighed fagde hende i denne Overveielfens Stund, var rigtigt, alle hendes bedre Følelfer forenede hende med Stedmoderen, og hun følte dybt, hvilken Forfkjel der var mellem Lady Selinas og Mrs. Effinghams Karakter.
Hun funde iffe have den Tro og Tillid til fin Tante fom til den renhjertede, forfagende Mvinde, hendes Fader havde givet dem til Moder. Wen paa famme Tid fom denne ftod for Qouifes Dine fom et Billede paa ftille Gudsfrygt og kvindelige Dyder, fremftillede Tantens Perfon fig fom en Nepræfentant for Verdenss livets Glæder, Glands og Tillokkelfer. Lady Selina vilde forblive i London; at være Hog hende var derfor det famme fom at nyde alle dets Herligheder, deltage i dets Fornøielfer og abdfpredende Omverlinger, —danfe, fynge, glimre, fe og blive feet. DO, hvilke fore tryllende Billeder affpeilede fig ligefom i et Fata morgana for Louifes indre Blik ved den blotte Tanke om en »Gaifang i London!" Skulde hun opofre alt dette for at begraves i en liden By i Cornwall, uden For: nøielfer, nden Beundrere, nden Adfpredelfer, ligefom en ffjult Sfovblomft blive glemt? . . . Nei, den Tanke var uudholdelig! Ingen Tafnemmelighed, Høiagtelfe eller  Gamvittighedsfuldhed kunde give Louife Mod hertil. Hun vilde ikke gaa en faa forfærdelig Fremtid imøde. Hun var af Verden og elffede det, fom til: hørte Verden. Hendes Afgud var bleven vyftet men iffe fnuft. Den tog nu fit forrige Herredømme til bage i et Hjerte, fom, endfkjønt det for en Tid var bleven venfet og forandret, dog var fuldkommen tomt paa den Tro, fom overvinder Verden. Louife vaks fede derfor, men fagde tilfidit fvagt og ftammende uden at fe paa fin Stedmobder:
" Jeg tror . . .
. med min Spjter."
Lady Selina faftede et triumfevendo Blik paa Elemence, gif hen til begge de unge Piger, omfavnede dem og overøfte dem med fmigrende Ord, hvis fande Bærd de nok begge vidfte at vurdere.
Clemence forlod Værelfet med den bittre Bevidfthed om, hvor enfom hun var, og med den Tanke, at det meft velfomne Hjem for hende vilde være et meget trangere og ftillere end nogen Hytte. Hun var over: vældet af disfe Følelfer neppe fommen ind i fit Bærelfe, førend Vincent, der havde været en oprørt Tilhører af den foregaaende Scene, fom ftyrtende ind, flog fine Arme heftigt om hendes Hals og raabte:
»Moder! vi ffulle dele godt og ondt fammen!"
GClemence gjengjældte hans Kjærtegn og trykkede ham inderligt til fit banfende Hjerte. For førfte Gang efterat det tunge Slag havde rammet, græd hun og fyntes næften at fvæles af voldfom Hulken. Hendes dybe Bevægelfe lignede de Enemasfer i Alperne, fom, opløfte af Solens varmende Stvaaler, gjennembryder enhver Dindring og ftyvter udover Klippevæggene ned i Dalen.
Vincent blev ganffe forffrælket ved Synet af en faa heftig Sindsbevægelfe hos hende, der fædvanligvis var faa rolig, mild og fattet.
Da hun atter var bleven alene, fatte hun fig til Gtriverbordet; men, førend hendes Pen blev fat i Be: vægelfe, gjennemgif hun i Tankerne, hvad der var ffeet, og hvad der maatte komme. Af ja! hun havde nu noget at leve for. Denne Dreng, hendes Hjertes Barn vilde hun ofre fit Liv, faa længe den fmertelige Sfilsmisfe fra hans Fader ffulde vedvare.
Lady Selinad Ord om Vincents Opbdragelfe for= aarfagede naturligvis nogen Forandring i Elemences Planer. Hun maatte renonfere paa at bo i Stoneby, nyde Hyggen af fine Venners Omgang og de Sys felfættelfer, hun elffede, da der ingen Anledning var til at ffaffe Vincent den Skolegang eller Undervisning, en god Opdragelfe krævede. Den gamle Præft var altfor optaget af fine Embedsforretninger til at hjelpe hende med daglig at give Gutten den Veiledning, han behøvede, og hendes eget Kundffabsforraad var ikke tilftræffeligt til at danne en folid Grundvold for hans fremtidige Uddannelfe.
I nogen Afftand fra Stoneby laa en ftørre By, hvor der var en god Skole, der maatte hun nedfætte fig. Paa hendes egen Befvemmelighed var ikke at tænfe, hendes perfonlige Ønffer maatte heller ikke ta: ges i Betragtning, naav det gjaldt Vincents Fremtid. Efter modent at have overveiet alt dette, dyppede Elez mence omfider Pennen og fkrev et Svar til Paftor Gray.
Sun fortalte ham med faa Ord, hvad hun havde gjort med fin Formue, afflog med ftørfte Taknemmeligs hed hans Tilbud om et Hjem i Præftegaarden, fonr ganffe vilde have været overensftemmende med hendes Hjertes Ønffer i den Stilling, hvori hun for nærvær rende Tid befandt fig, hvis Pligterne mod hendes Sted= fon itfe havde ftillet fig derimod. Hun bad ham derfor at feie hende et lidet Hus i Byen eller i dens Nærhed, og opgav den Pris hun funde give, der var faa ringe, at man for famme iffe havde funnet kjøbe mer end en Kjole Hos Madame La Boye. Tillige bad hun om, at faa en af fine forrige Elever fra Spndagsffolen til Tjeneftepige.
At ftige ned til Fattigdom føles meft fmerteligt da, naar man fangfomt og modvilligt tager det ene Skridt efter det andet ned i Ydmygelfens Dal, naar man bedrøvet og efterhaanden berøver fig enhver til vant Bekvemmelighed. Det er meget lettere paa ens gang at fe Situationen lige ind i Øinene, Heft over: ffuer, Hvad man endnu har at raade over, indretter fig derefter og tager faa det frygtede Skridt.
Glemence fluttede fit Brev med Bøn om, at han vilde arangere det faaledes, at hun fnareft mulig kunde forlade London, da enhver ny Dags Ophold der med= førte ny Smerte.
Hvor gjerne vilde hun have overladt til nogen anden at overtage alle disfe ubehagelige, trættende Arbeider og Avangement, fom følger med Ophævelfen af et Hus og Flytning derfra. Men hvem funde hun bede derom? Salget af hendes Juveler og andre Koftbarheder var vel en af de tungefte Forretninger. Maatte hun da virkelig file fig fra dem alle? Kunde da ingen af hendes mange nye Befjendte forftrække hende med Laanet af en lille Sum Penge? de var jo alle faa overmaade venlig og forefommende mod hende, den Dag hun gjorde fin Debut fom Bertinde ved den ftore Middag i det glimrende rige Effinghamffe Hus, og forfifrede, at intet funde glæde dem mer end at være hende til Tjenefte. Al, ja da? Clemence begyndte flere Gange paa et Brev til nogen af dem, hun troede havde Sone og muligens ogfaa Billie til at hjelpe, men —hun fuldførte det aldrig! og derved fpavede hun fig vis= felig for en ny Ydmygelfe og Stuffelfe. Hendes ftrenge Netffaffenhed og Finfølelfe frelfte hende derfra. , Bar det vel vet," tænkte hun, ,at laane Penge, fom hun aldrig vidfte fig iftand til at kunne betale igjen? Var det iffe bedre ftrar at ffille fig ved alle de Koftbarheder hun eiede. Var ikke hendes Mands enefte Søn en Gjenftand, fom var denne Opofrelje værd? Burde hun vige tilbage for at ffille fig ved disfe nu faa unyt= tige Ting?
Med et bedrøvet Hjerte tog hun ud af fit Invel: ffrin fin Mands Portræt, fin Moders Vielfesring og Medaljongen med Forældrenes Haar, Kaptein Thiftle Woods Brudegave, der nu var hende dobbelt kjær. Efter en hurtig Forberedelfe, og ligefom bange for, at hun ffulde forandre fin Beflutning, forlod hun ilfomt Hufet med Juvelffrinet under fin Kaabe for at forføge fin Lykke i den ftove Stad.
Hun traf fit Slør tæt fammen foran Anfigtet og opføgte de Gader, hvor hun vidfte, der boede Juvelever. Flere Gange maatte hun fyørge om Veien; thi hun havde aldrig færdes i disfe Gader tilfods. Hendes Stemme var faa frag og ffjelvende, at de tilfpurgte med Deltagelfe og Forundring betragtede den fine Skikkelje i den dybe Sørgedragt, der fyntes faa høilig at trænge til en fraftig Støtte.
Endelig fom hun til en af de Hart oplyfte Gader, hvor fmutte Vogne færdedes i ilfom Fart frem og tilbage, og Fodgjængerne trængte hinanden paa Fortogene for at beundre de glimrende og foftbare Varer, fom var udftillet i Butifoinduerne. Clemence havde ofte i fin egen elegante Efvipage med danfende Hefte for rullet gjen» nem denne Gade fom en af de [yffeligfte, meft beun= brede og meft misundte af alle de kjørende Damer. Nu derimod var hun bange for at møde nogen Befjendt og traadte fvag og udmattet af Anftrængelfer og 2Cngftelfer ind i en magtfuld Butik, fom hun ofte havde lagt Mærke til var den meft beføgte i denne Gade.
Der var flere Kjøbere i Butikken, og Clemence vilde netop undfelig træffe fig tilbage og forlade den, da Kjøbmanden fatte en Stol frem og bad hende fidde ned, indtil han havde betjent de førft ankomne.
Clemence modtog den taknemmelig og ventede. Et ungt, forlovet Par var beffjefriget med at vælge mellem de pragtfulde Smykker. Under andre Omftæn= digheder vilde Synet af deres ykke have fremkaldt glade Følelfer, men den pinlige Kontraft mellem hendes Grinde og deres — de var her for at kjøbe, hun for at fælge Minder fra Livets [yfefte Tid, — var faa overvældende, at da Juveleren tilfidft vendte fig til hende, efterat han fmilende havde fulgt det unge Par til Døren, funde Clemence neppe formaa at fremftamme fit Ønffe.
"Bi bytte undertiden Juveler," fagde han koldt, nitten Fjøbe aldrig faadanne."
Clemence reifte fig op og forlod Butikken lig en forffræmt Fugl.
Skulde hun vove et Forføg i en anden Butik? maaffe i den paa den anden Side af Gaden! Mrs.
Hjertets Afguder, 12 Gffingham var faa optaget af fine vigtige og forge: lige Anliggender, at hun nær var bleven overkjørt, da hun gif over Gaden. Ved Iudtrædelfen i Butik: fen famlede hun hele fit Mod og nærmede fig en hør Herre med kroget Næfe og Briller, til hvem hun frem= bragte fit 2Gvinde og vifte fine Smykker. Manden aabnede Sfrinet, betragtede længe færffilt enhver Gjenz ftand fom for at overveie, Hvad de var værd.
Denne jmuffe Ning var hendes Mands forte Gave. Denne glimrende Kjæde med Korfet paa havde han i deres Forlovelfesdage hængt om hendes Hals; Juvelbrofchen fit hun fom Brud. Ufhret, fom havde vift faa mange [yffelige Timer, men ogfaa førgelige, var fjøbt paa deres Bryllupsreife. Det forekom hende font en Banhelligelfe, at det blev berørt af fremmede, ligegyldige Hænder. Hun blev næften glad, da Juve: feren bød hende en faa lav Sum, at hun uden Selo: bebreidelfe kunde forlade Butikken og tage fine Skatte med.
Og dog maatte huu fælge dem! hun kunde ikke gaa hjem" igjen uden at have folgt dem. For tredie Gang opføgte Clemence derfor en Butik, hvor alt talte om Rigdom og Pragt. Næften afmægtig af Træthed og Sjælsuro fanf hun ned paa den førfte ledige Stol. Den livlige lille Eier af Butikken betragtede hende mistænfelig med fine forte Dine, fom tydelig fyntes at fpørge: Hvorledes har de faaet fat i alle diske fmutfe Sager? Hun bævede for, at et faadant Spørgsmaal ffulde blive udtalt i lydelige Ord, og hun faaledes blive tvunget til at opgive fit Navn og Adresfe.
Da han bød en noget høiere Pris end den fore: gaaenbde, tog hun derfor ftrar imod Tilbudet for at flippe bort fra hans nysgjerrige og fpeidende VBlikke, Hun ffyndte fig at lægge Pengene i fin Tegnebog og forlod Butikken med Glæde, endifjgnt hun var bergs vet fine Skatte og havde fun faaet en Tvediedel af, hvad de egentlig koftede.
Bar nu dette Offer ikke ffeet forgjæves ? dette var GClemences næfte urolige Spørgsmaal, da hun vaklende af Træthed fom hjem. Hun faftede Overtøtet af fig og begyndte ængftlig at tælle over de erholdte Penge. Vilde de være tilftrækkelige til at leie Hufet i Corn: wall, til Reifen did og leve der med Vincent, inds til hun funde hæve fine ubetydelige Rentepenge. Ved at gjennemføre den ftørfte Sparfommelighed var dette maaffe muligt, men til Vincents Skolegang kunde de umulig forflaa. Clemence aabnede atter fin Statfijte og tog op Mr. Cffinghams i Jnveler indfattede Minia= tuvbillede. Disfe Stene lignede de ikke den Pris og Beundring, hvormed Verden engang havde omgivet Originalen? Men om ogfaa denne uftadige, utro Ver= den nu fordømte og afffyede ham, var han ikke i hen: des Pine den famme, om end uden Formue og Un= feelfe? Jo vift; hun elffede hans bedre Jeg, om hun end iffe mer funde fe i ham det Fuldkommenhedens Billede fom før.
Veien uedad.
Bi ville nu foretage en Sceneforandring og fpringe over et Tidsrum af fjorten Dage, fom var fulde af allehaande Befværligheder og Prøvelfer for Clemence. Intet fenere Brev var anfommet fra hendes Mand, og hun begyndte at frygte for, at den Udelmodigheds og Retfærdighedshandling, fom hun frivillig havde udført, muligens funde have fremfaldt hans Misforngielfe.
Kreditorerne, taknemmelige for den Uegennytte og det GCdelmod, hvorved idetmindfte endel af deres For= dringer blev tilfredsftillet, var meget tilbøtelig til at møde Mrs. Effingham med Agtelfe og Staanfel. Hun fit Tilladelfe til at forblive i fin nuværende Boz lig, faalænge hun felo ønffede; men det prægtige Hus var under de nuværende Forholde, en ligfaa øde og trift Bolig for Clemence, fom om det havde været Spitsberz gens Sneregioner. At forlade det var for hende fom at undfly et Fængfel; det varede derfor ikke længe, føs vend hun var færdig til at afreife med fin og Bins cents ubetydelige Oppakniug.
Lady Selina og Arabella var hver Dag ude for at finde fig en Bolig; Louife blev derimod altid hjemme. Hun veg tilbage for enhver Anftrængelfe, da hun var fvag og ømfindtlig. Hun foretrak at tilbringe denne Tid fammen med Stedmoderen, fom gav hende mangt et venligt Naad og mangen hjærlighedsfuld Formaning, fom den unge Pige nu bevarede i fin Erindring, ef terat hun mer og mer havde lært at elffe Clemence.
Lady Selinas Hovmod ked ftadige VYdmygelfer; alt, hvad hun nu havde at ftride med og tænke paa, der faldt den fornemme og magelige Dame overordentlig furt, vifte hende den fiore Forandring i hendes ydre Forhold og Stilling i det ffarpefte Lys; hvilket havde tilfølge, at hun endnu mer af Hjertet hadede ,,den famvittighedsfulde Tosfe, hvis Daarffab havde ftyrtet hendes Hele Familie i Elendighed." Hendes lunefulde Sind og Humør var faa furt og utaaleligt, at Louife mangen Gang fpurgte fig felv, om hun ikke altfor dyrt fjøbte den Fornøielfe, om nogen Tid at faa være med i den ftore Verden, ved at opflaa fin Bolig hos hende.
Louife ffiltes fra Clemence med mange oprigtige Taarer og lovede at ffrive ofte. Lig Arpa kunde hun græde over fin Naemi, men lig Avpa vendte hun ogfaa tilbage til fine Afguder.
Det er en Har Vinteraften. Solens Straaler hvile over den fjerne Bjergkjæde, og dens PVurpurftraaler oplyfer med fit rødlige Skin de klare Vinduesruder i et lidet Hus paa Landet, Det ftaar lige ved Siden af en forbiganende Jernbanelinie, hvis mørke Skinnegang iffe tilbyder noget glad Syn, endfkjønt de forbiilende Tog giver Landjfabet Liv og Bevægelfe. Til venftre i nogen Afftand veifer fig en for Høi, fom er gjennemffaaret af en lang Tunnel, hvorigjennem Togene gaar, og fom ganffe ffjulev Byen, der ligger paa dens anden Side. Det lille Hus er den enefte Menneffebolig, fom her fan opdages. Til Hufet hører en ftørre, men vanrygtet Have, fom ved en jevn tyf Hæk er adffilt fra de omliggende Marker, gjennem hvilken en fmal, næften igjengroet Gangfti fører til Byen.
Det lille Hufes ydre Omgivelfer er faaledes lidet til= træffende, og dets Indre er udftyret i den finplefte og for: dringsløfejte Stil. Intet Teppe paa Gulvet, ingen Gar diner for Vinduerne, men Gulvene er rene og pletfrie, Binduesruderne blanfe fom Speilglas. En munter Jib fniftrede paa den ftore Skorften, og paa Bordet med den fnehvide Dug findes mange gode Sager, faafom Nødder, Æbler, Kager med mere, fendt fra Stoneby Prær ftegaard. En rofenfindet, femtenaarig Pige fætter Rørftolene rundt Bordet, hvorefter hun løber ud i Kjølfenet for at tilfe en Fugl, fom Mrs. Gray ogfaa havde fendt, at den ikke fulde brændes eller blive for haardt ftegt. 969, Ctinfe og Oft fuldendte den appetitlige Anvetning, fom blev betragtet af den lille Tjeneftepige med beundrende Bliffe, efterat hun for tiende Gang havde flyttet om alle Fadene for at fe, om de ikke tog fig ftebfe bedre ud for hver ny Maade, hvorpaa de blev ftillet.
Martha var glad og ftolt denne Aften. Bar det iffe en ftor 9Gre at være Mrs. Gffinghams enefte Tjenerinde, en Dame faa fornem, at hun har havt pudrede Tjenere ftaaende bag fin Stol og en Hus= holderffe, fom hver enefte Dag var klædt i Silke, for iffe at tale om et halvt Snes Kammerjomfruer! Tænk at faa en Guldmynt hver tredie Maaned i Løn hun, fom aldrig i fit Liv før har rørt ved Guld. Hvilken Glæde desuden at faa tjene , den rare Mrs. Clemence," fom er faa god mod alle, og aldrig vil gjøre nogen det mindfte unødvendige Bryderi, eller være Aarfag, til at nogen bliver lei eller bedrøvet. Martha misunder ingen Dronning hendes Krone, efterat hun har indtaget denne Stilling, men farer omfring i Hufet og fynger af hele fit Hjertes Fylde.
R—r—r—r—r— — Et Tog brufer forbi og forfvinder i Tunnelens dybe Mørke. Hufet fyntes at vyfte ligefom af et Jordffjelv, og Bindusruderne klivre.
Uvant til denne Lyd fprang Martha op, bleg af Forfærdelfe, men braft ftrar derefter ud i en klingende Latter.
» Hvor forfærdeligt det er, naar man er uvant til en Ting!" tænkte Martha. Jeg troede, hele Hufet fulde ftyrtet ned over mig. Her vilde være meget hyg= geligere, derfom Jernbanen iffe laa faa nær, men jeg bliver vel vant dertil, og faa gaar det vel over. Des: uden ev det en prægtig Ting, at man aldrig behøver nogen Klofte; thi Togene fommer faa regelmæsfig, at man bare behøver at tænke paa, hvilket det er i Ordenen, for at vide, hvad Tiden lider."
a Sruen ev fkkert med dette Tog, hun er faaledes un i Byen. Det er godt, at Mr. Gray er nede ved Stationen og tager imod den ftakkels Frue. Hvor tungt det dog maa være for hende at fomme hid, fattig og enfom! Tænk hvor ganffe anderledes det var, da hun for et halvt Aar fiden veifte bort fra Stoneby! Hvor hun var glad, og hvor vi alle glædede og for: ngiede 08 i Bryllupskaget, fom hun gav og i Skolen. Det er næften godt, at den ftakkels gamle Kaptein døde, faa blev han fri for den Sorg at fe, hvordan det gik med Nigdommen og med dew, han havde faa inderlig fjær. Jeg undres paa, hvor Mr. Effinghams Penge har taget Veien hen? Han havde ikke ondt for dem, da han giftede fig. Han gav jo alle Børnene i Preftegaavden Binterfufter, og Præften felv fit et ftort Sølv: blæfhus! Fortalte iffe Mr. Effinghams Tjener til Klok: ferens Kone, at han havde et ftort Hus i Loudon, hvor Gtalden var ftørre end hele Præftegaarden, og at deres Hverdagsmiddage var fom vore førte Kalafer i Sto= neby! Stakkels den unge, rare Frue; det er fagtens meget anderledes for hende nu, endog imod hvad det var Hos den gamle Kaptein. AL, faa fint fom hun havde det der! Mu ja, det bliver nok hyggeligt for hende her ogfaa, naar hun har været her lidt. Om en Maaned ffal ingen kunne fjende Hufet igjen."
Paa denne Maade fmaafnaffede den lille livlige Martha for fig felv og ordnede paa famme Tid i en liden hvid Skaal fer eller fyv blege Bioler, fom Skolebørnene i Stonebiy med megen Møie havde fundet under Sneen og fendt fom Velkomfthilfen til fin kjære, faa meget afs holdte lærerinde. Disfe elffelige Blomfters Vellugt havde iffe været fødere, om de havde prydet den fkønnefte Gevresvafe iftedetfor denne fimple, hvide Skaal.
Efterat Solen var forfvunden og blot havde efterladt en mørferød Rand ved Horifonten, blev Martha ftedfe mer og mer utaalmodig, og endog med Fare for at ffjemme bort Middagsmaden maatte hun fyringe ud til den lille, fydlige Grind, hvorfra man kunde fe et Stykke af Landeveien for at opdage, om de ventede iffe var i Nærheden.
»DY8! rullede ikke en Vogn paa Veien? jo virkelig! Og der er de . . . af, jeg har jo glemt at fjære og vifte Skinfen — og Fuglen! — aa — den ev vel fort fom Kul nu."
Jvrig og ftafaandet fprang den lille Martha ned til Grinden og fom netop tidsnok for at fe Paftor Gray fige Farvel til Mrs. Effingham og hendes Søn. Vincent bar en Badfæk, og Kudffen fatte en ftor Kuffert fra fig udenfor Grinden.
fjære Ben.
derfom hun havde funnet følge Paftoren tilbage til det velbefjendte, fjære Stoneby. Her var alt faa fremmed og underligt, der var næften alle Menneffer hendes gode Venner; Barndomshjemmet, der altid befidder en mægtig Tiltræfningskeaft for det menneffelige Hjerte, bliver endnu fjerere og vinker dobbelt indbydende i Modgangens Dage den trætte Bandrer til fig.
Vincent ffyndte fig med Marthas Hjelp at bære de mindre Sager ind, og var ved alle Leiligheder flinf og opmærffom imod fin Stedmoder. Han anfaa fig nu felv for en meget vigtig og vivkfom Perfon og havde iffe med mer Alvor funnet tage Haand i aft, om Gjens ftandene for hand Ombhu havde været alle de Ciendomme, hans Fader engang befad.
n1Öør du lille Pige, hvad heder du? . . Martha, ...ja faa! Kom og hjelp mig med denne Vadjæk og fend faa ud Pigen, at hun fan Hjelpe mig med de tungere Sager."
Bed Lyden af hans Stemme vendte Clemence fig om, og da hun venlig hilfede paa den fmilende og [y= felige Martha, mærkede Vincent, at den lille Pige nok udgjorde hele Tjenerperfonalet.
Vincent var ung og let om Hjertet, han og Mar: tha ftrævede og bar af alle Kræfter; Clemence hjalp ogfaa til, og tilfidft var aft Tøiet inde i Hufet. Den unge Herre faa rundt omkring paa alle de Gjenftande, fom omgav ham inde i Stuen, der var faa uligt alt, hvad han fra fin Barndom havde været vant til at fe, at han tilfidft braft i en hjertelig katter.
»Dør un Mamma, ffulle vi virkelig bo i dette Nøddefkal ? jeg gad vide, hvad Tante Selina vilde fige, derfom hun faa det. Det ligner netop en Sart: nerbolig paa Landet."
"$a min Gut, og du maa være Gartner her, faa det pasfer aldeles udmærket godt," fvarede le mence med et Forføg paa at fyøge.
»Oeg faar vift paatage mig mange andre For: retninger ved Siden deraf," fagde Vincent, ,for Er: empel blive Sol," tilføiede han, da Martha fatte et Fad paa Bordet, hvorpaa der fan en ganffe fort Fugl.
Clemence blinkede til Vincent, at han ikke Fulde fige mer.
"Aa Mammal" fagde han, da Martha var gaaet ud, jeg maatte give hende et Vink om iffe at brænde Fuglen til Kul, men blot ftege den ved Kul."
Clemence fmilte vemodigt; thi hun tænkte i fit ftille Sind, at Martha nok ikke vilde faa mange Fugle at ftege til dem.
Vincent fpifte med meget god Appetit alt, hvad der funde fpifes af Fuglen, ligeledes af de andre Sager, fom Mrs, Gray havde fendt dem. Han forføgte for: gjæves at overtale Clemence til at gjøre det famme.
»Bed du hvad Mamma, Jomfru Martha bliver nof en ypperlig Husholderffe med Tiden, fal du fe, en, til hvem Mrs. Vintner ikke engang bliver værd at holde Lyfet, . . . men fiden vi taler om Lys, ffulde vi iffe bede hende tænde Lampen; Praafen der gjør ingen anden Nytte end at vife, hvor mørkt her ev i Stuen."
Min fjære Gut, vi maa nøie og med dette Lys faalænge, vi har ikke noget bedre for nærværende Tid."
"tu, da faar vi være fornpiet med det, fom det er" fvarede Vincent muntert, ,o0g forføge at gjøre Mørket faa lyft fom muligt."
Dels af Begjærlighed efter at opmuntre Clemence dels, af barnlig Interesfe for alt, hvad der er ufædvan: ligt og Lyft til Forandring, fom næften alle Børn har, fpøgte Vincent blot over Manglerne, fom overalt oms gav dem, og aldrig havde den fra Barndommen af fortjælede og forvendte Gut vift fig livligere og elft: værdigere.
"Men her blæfer formeget Mamma!" udbrød han pludfelig. Martha Har glemt at ffyde de indvens dige Luger for Vinduerne; det ffal jeg gjøre. Hvad? her findes jo ingen!" vaabte han meget forundret," hvor: Iedes ffulle vi nu bære og ad, naar her blæfer faa foldt 2"
» Da faar du vel blive Snedker sogfaa min Binz cent, og gjøre nogle fimple, lette Lemmer, fom vi kunne fætte for Vinduerne om Aftenen.
» Snedker!" gjentog han langfomt, uvis om han ffulde finde Forflaget fjedfommeligt eller behageligt. Det fidfte fik efter nogen Betænkning Overvægten, og han fvarede:
» Ja, det ffal blive morfomt at forføge, om jeg fan gjøre det. Det var godt, at jeg tog min Berk: tøistasje med. Jeg ffal tage ifærd med mine Lem: mer om Aftenerne, naar jeg er fommen hjem fra Skolen og har left mine Lever. Men Mamma," tilføtede han vdemodig, , Hvad fal du gjøre her hele Dagen alene, medens jeg er paa Skolen?"
,Skal du fy dem felv?" afbrød Vincent hende hurtigt. ,, Af Mamma, hvor jeg ffal være bange for dem, fiden jeg har faaet en faa fin og fød Frue til Søm» merffe."
End jeg da, hvad ffal jeg fige, fom har faaet en faa fin Herre til min Snedker!" fvarede Clemence fmilende.
Med lignende oplivende Samtaler føgte disfe to, at mildne for hinanden det førgelige Indtryk af deres førfte Aften i , Willow Cottage."  Elemence befluttede, at hvor ftore hendes egne Sorger end kunde være, ffulde Vincents Ungdom ikke formørtes deraf, forfaavidt det ftod i hendes Magt at hindre dette.
Det var em ftor Trøft for hende at fe, med hvilket Mod han ftrar overffuede fit nuværende Liv med dets mange Ubehageligheder og Savn. Bed fit freidige Bees fen, vafve Anfigt og muntre Latter var Vincent et Haabets Billede i fin Moders Hjem.
Aldrig havde Clemence Cffingham med dybere Følelfer takket Gud efter noget Maaltid, end hun gjorde det her i den lille fimple Bolig. Hun havde givet bort Livets Overflod for at funne nyde fin tarvelige Spife med god Samvittighed, og hun foretrak dette Hjem med Vincent for et Palads med Lady Selina. Hvor meget mer velfignet er iffe et fimpelt ftille Liv fammen med dem, vi elffe, end Glands og Pragt i Forening med Hjerteløshed og Uretfærdighed.
Vincent var denne Aften altfor træt til at lægge Mærke til, om hans Seng var blød eller haard, og han fov til langt ud paa Morgenen. I ftørfte Haft flædte han fig paa og gif ned i Stuen, hvor hans Moder ventede ham med Frofoften. Hun hilfede han med et glad Smil.
"Bi behøve iffe at gaa 08 trætte i mange Trapper her Mamma," fagde han muntert.
"Rei, du kagede undertiden derover i London hu: ffer jeg," fvarede Clemence.
» Ja, og faa hører vi fra et Sted alt, hvad der tales om i hele Hufet; det er jo ogfaa et Slags Befoemmelighed. Jeg hørte hvert enefte Ord af den Bife, fom Martha fang i Kjøkkenet. Var det ikke Jord: ffjælv i Nat, Mamma?" vedblev han. Jeg vaagnede, men var for føvnig til at faa rede paa, hvad det var, og faldt fnart atter iføvn.
»Det var Banetoget, du hørte; vi bo jo lige i Nærheden af Jernbanen."
"Rei, hvor befynderligt! vi faar faaledes Jord: fjælo nogle Gange i Døgnet, . . . ja, man fan vænne fig til alt," fagde Vincent. Aa, hvilket fmntt Borde teppe; Jeg tror virkelig, at du har faaet et lille Stykke af Regnbuen tillaans Mamma, alene for at gjøre vort Hus lyjere og gladere."
Clemence fvarede i famme Tone faa godt, hun funde, men hendes Hjerte var tungt; thi hun længtes efter Brev fra Mr. Effingham. Efterat et Stytfe Mellemmad var bleven nedlagt i en Blifdaafe, fulgte Glemence felv med Vincent til Skolen den førfte Dag for at gjøre hans Læreres Bekjendtifab. Clemence blev overraffet og rørt, da hun fandt, at det førfte Kvartal af Skolepengene allerede var betalt af Mr. Gray.
J ftille Ensformighed henrandt nu deres Liv; Et fælles Aftensmaaltid fluttede en lang Arbeids= dag, for. Clemence tilbragt i Enfomhed, og for Vin: cent paa Skolen under Studier og Leg. mAftenerne var altid hyggelige; thi Vincent fom glad og munter hjem, og fnart funde Clemence udenad alle Skolegut: ternes Optog og Lege.
Deres knappe Indtægter var meft trykkende for Clemence, hvis Helbred var fvækket af Sorg og uvante Befværligheder og nu trængte til at ftyrkes af kraftigere Føde, fom hun nægtede fig for Vincents Skyld. En= hver, fom fjender til en Skol guts Apetit, ved, at den iffe ev fet tilfvedsftillet. Hun anftrængte hele fin Ops findelfesevne, for at Vincent ikke ffulde føle nogen Man: gel. idet anede han, at den Jd, fom brændte faa oplivende om Aftenen, var den enefte der blev optændt den hele Dag i Willow Cottages Dagligftue, og at Mus. Effingham bar fit Arbeide ud i Kjøkkenet, naar Kulden inde i Stuen gjorde hendes Fingre altfor ftive til at føre Naalen. Hvor lidet anede han, at hans Moder fra Morgenen og til deres fildige Middag ikke nød det alfermindfte, da han derimod altid havde et lidet apetitligt Mellemmaaltid nedlagt i fin Blikdaafe.
En Formiddag blev Mrs. Effingham overraffet af Vincents uventede Hjemfomft, fom udraabte, idet han traadte ind:
» Skolen er ophævet paa Grund af Starlagensfeberen, fom gaar meget ftærft i Byen; flere Gutter hav allerede faaet den!
"eg haaber, at Sygdommen ikke er ondartet," fagde Clemence urolig.
Vincent fvarede ikke herpoa, men yttrede:
» Mamma, jeg er faa gruelig fulten. Jeg vidfte, at jeg funde naa hjem til Middag, og derfor gav jeg en [iden fattig Gut mine Smørrebrød. Det ffulde være deiligt at faa fpife lidt varm Mad engang i den ovdent: lige Middagstid. Har du nogen god Suppe? det længes jeg rigtig efter."
Han fatte fig ned ved Spifebordet og faa lidt forundret paa den Anretning af Oft og Brød, fom ftod paa famme.
» Ev du allerede fommen til Deferten Mamma?"
» Et det da faa nødvendigt at have varm Mad hver Dag?" fagde Mrs. Effingham fmilende og far en ftor Skive af til fin uventede Gjæft.
» Har du intet andet end Oft og Brød Mamma?"
Clemence fmilte blot til Svar.
»$vad havde du igaar da?"
» Min unge Herre maa ikke være faa nysgjerrig," fagde Mrs. Effingham muntert.
nDg Ilden er fluknet Mamma!"
» Ja, min egen Gut, men tænk om du forføgte paa, at tænde den op," fvarede hans Moder.
Glemence var iffe lei over, at Bincent maatte blive i nogen Tid hjemme; thi Veiret var ufædvanfig biftert for at være faa langt paa Vinteren. De milde Dage, fom havde lokket frem lidt fparfomt Græs og nogle faa Blomfter, var efterfulgt af en gjennemtrængende Bind, Sne og Kulde. Morgenen efter Vincents Hjem fomft fra Skolen faa den lille Have fkjult under et hvidt Snedækfe. Med en Blanding af Haab og Frygt fad Vincent ved Vinduet og faa efter Poftbudet, da Denne gif forbi Willow Cottage. Vige fiden deres An: fomft did for en Maaned fiden var han aldrig formmen indenfor den lille Grind, men idag faa Manden op til Hufet og vinfede med et Brev i Haanden. Det var adresferet til Vincent og var fra Louife.
»ouife har da endelig fvaret mig," raabte han glad; jeg har været vred paa hende mange Gange for hendes Dovenffab til at Mrive."
nom og les det her ved Ilden," fagde hans Moder, idet hun undertrykte fine Taarer.
Vincent faftede fig ned foran Ilden paa fin vante ugenerte Maade, endifjønt han nu ikke havde noget blødt Teppe at ligge paa.
«Nei, fe hvor fint ,raabte han," Papiret er vofen= rødt og lugter af Parfym lang Bei."
Min fjære Vincent!
,Du beder mig fortælle dig, om jeg fynes om vort nye Hjem; nei, nei, det er jo i en Baggade, og jeg føler mig figefom indelæft i et Sfrin. (Jeg vilde ønfke, hun funde fe vort Hus).
»Bort fmuffe Piano optager Halvparten af det daglige Beboelfesværelfe. Denne Levning af forføunden Gtorhed er mer til Befvær end til Vehagelighed; thi ingen af o8 har Lyft til at fpille mer; det føles faa førgeligt og finger faa dumpt her i disfe fmaa Bærelfer. Møblerne er mer end fordringsløfe, Salsftolene er over: truffet med Guttaperfa, og Dagligftuftolene med blomftret Uldtøi. (Tænkvi, fom ikke have mer end en Stue, og deri blot Nørftole)!
Tante Selina gjør baade fig felv og 08 ulykkelige ved altid at fammenligne det nærværende med det for= bigangne. Vor enejte Heft er, til Topmaal paa Ulykken, bleven halt, (det er noget, fom lykfeligvis aldrig fan hænde og)! og da Arabella afffyr at gaa, faa er jeg ogfaa indeftængt.
Detects Afguver. 13 Vinduet og ftivre paa høie Hufe; ingen Menneffer gaar her forbi, (iffe forbi os heller), og vi pines grufomt af Kjedfommelighed og daarlige Pofitiv. (AL, om vi havde et her)!
Det er befynderligt, hvor fnart vore Venner har glemt 08, idetmindfte de flefte og bedfte; jeg formoder, det fommer af vore forandrede Forholde, og det giver mig en meget daarlig Tanke om Mennejfene. Tante Selina er i et midevabelt Humør og har tabt fin Apetit, (vi har derimod mer Apetit end Mad)! men det bliver vel altfammen bedre, naar Baaven fommer, og Saifongen begynder.
Hils meget vor Stedmoder; jeg favner baade hende og dig. Jeg er vis paa, at hun fader og vide det, derfom hun hører noget fra Pappa.
Din hengivne Søfter Louife Effingham.
» Mamma!" fagde Vincent eftertænkfomt og lagde fit Brev fammen. Jeg vil meget heller forlade Verden, fom vi har gjort, end mærke, at den forlader og, fom Gøftrene og Tante Selina alle Dage vil komme til at føle." Fireogtyvende Kapitel.
Morte og Forfærdelje.
Da Martha bar ind Theen den følgende Morgen, fortalte hun med en forffreffet Mine, at Starlagens= feberen gif meget ftærft i Byen. To af Stolegutterne var allerede døde.
Clemence mærkede, at Vincent blegnede ved denne Underretning.
» Har du hørt, hvilfe Gutter der er døde?" fourgte han.
» Jeg tror, at en af dem var Doktor Wilfons Søn."
»Stalfels Charley Wilfon," fagde Vincent dybt ryftet; ,tænf Mamma, han var min Sidekamerat i Klasfen, og for tre Dage fiden fad han og lo og frak: fede ved min Side og faa faa friff og ftærkt ud fom alle de andre."
»De fige, at Feberen er rigtig flem," vedblev Marz tha; ,i et Hus er tre Børn døde, og Moderen bliver fandfynligvis ogfaa fnart fog. Bagergutten, fom bar hid Brødet idag, fagde, at de dør, ftrar de er bleven fyge, næften inden man ved, at de har faaet Febeven."
» Jeg gad vide, om jeg flipper for den," fagde Vincent alvorlig. ,Jeg talte ofte med Wilfon, og vi tog Tag med hinanden ude paa Gaarden, fort før Sko: len blev hævet. Den fynes at være ligefaa fmitfom fom Peften. — Men fe ikke faa forjfrættet ud file Mamma; jeg er jo ikke fyg, ikke det alermindfte," til= føiede han muntert.
Han fatte fig hen til Vinduet efter neppe at have fmagt fin Frofoft.
» Et faadant Beir fom der er ogfaa!" fagde Binz cent, idet han laa med Hovedet hvilende i Vindueskarmen og faa ud." Sneen falder i ftore Floffe. Jeg tror, at Deligenfen til Stoneby kommer til at ftaa faft i Sneen idag; igaar behøvede den tre Hefte for at fomme frem, og her har været Snefog hele Tiden fiden. At, hvor lidt Solffin nu fulde være velkomment! Jeg fan aldrig minded en faa fang Vinter fom denne."
Vincent blev fibdende ved Vinduet faa længe uden nogen Bejljæftigelje, at Clemence tilfidit foreflog ham at læfe høit, medens hun fyede. Han famtykkede ga bende, men endffjont Bogen var underholdende, fyntes den iffe at forngie ham, og efterat have left en fort Tid monotont og flebende rakte han Bogen til fin Moder.
Mrs. Effingham begyndte at læfe, men fajtede af og til et urolig Blik paa fin Tilhører, fom fad med gjenlulfede Pine og et fmerteligt Udtryk om Munden.
nDu er ikke friff Vincent; det er vift bedft, at du gaar tilfengs min Gut!"
» Aa nei, jeg er nof frifk," fvarede han ligegyldigt.
Hand unge Vens Død har angrebet ham mer, end han vil lade fig mærke med," tænkte Clemence; »0f, maatte hans Nedflagenhed ikke have en dybere Grund!"
Hun fortfatte læsningen en liden Stund, men holdt pludfelig op.
»Bincent, jeg fer, at du iffe befinder dig vel!" Derpaa lagde hun Bogen fammen, gif hen og følte paa hans Pande; den brændte feberagtigt.
»Seg føler mig virkelig lidt daarlig," fagde Vincent fangfomt og hævede fine tunge Øielaag op mod hende; jeg har en faadan brændende Følelfe i Halfen!"
Glemences Hjerte fammenpresfedes, hun kjendte altfor vel disfe Symptomer og bævede af Angft ved Tanken om, at en yderligere forfærdelig Prøvelfe fores ftod hende, men hun opløftede fit Hjerte til Gud og fjæmpede for at beholde en Fatning, hun faa vel be høvede.
"Nu, min Gut, maa jeg begynde at udøve min moderlige Myndighed og fende dig uden Ophold tilfengs," fagde hun næften muntert.
»Æror du Mamma, at jeg har faget Skarlagensz feberen?" fpurgte Vincent ængfilig, og veifte fig med Myie op fra Stolen.
, Guten du har faaet den eller ikke, faa er det bedft at være forfigtig," fagde Clemence med venlig Beftemt= hed, idet hun lagde fin Arm om Guttens Hals og førte ham op paa hans lille Loftfammer.
Stray Clemence Havde faaet Vincent ifeng, flyndte hun fig ned i Kjøkkenet til Martha.
"Martha, Martha!" fagde hun hurtig men med lav Stemme, for at Vincent ikke ffulde høre det; gaa ftrax til Byen efter Dofter Baird. Han bor i det hvide Hus til Høire, naar du er fommen forbi Kirken. Ved ham endelig fomme ftrar. Jeg er bange for, at Bin: cent har faaet Skarlagensfeberen."
Martha var fray villig til at gaa og faa meget ængfilig ud. Da den ftakkels Moder havde feet Pigen udenfor Kjøkkendøven, gif hun tilbage til Vincent. Han havde reift fig op i Sengen og faa meget fyg ud. Hans Hoved var tungt fom Bly, og hans Kinder og Vine var høirøde. Efter en fort Tids Forløb begyndte han at fantafere og var fuld at røde Pletter over hele Legemet.
Hvor hjelpeløs følte Clemence fig i denne bange PEngftelfens Time! Der fandtes ikke et menneffeligt Bæ: fen i Nærheden, der kunde tilhviffe hende et Trøftens Ord eller give Anvisning paa noget lægemiddel eller Husraad, der imidlertid var godt at anvende, indtil Lægen fom. Hun ventede og lyttede efter Doktorens og Marthas Skridt, indtil hendes Venten gif over til virfelige Sjælslidelfer.
Et Tog ilede forbi, og Clemence for op af For: ffrættetfe, endfkjønt hun un var faa vant til denne Lyd, Blandt alle de levende og følende Væfener, fom et Wieblif havde været hende faa nær, var der ikke et, fom var ftandfet forat hjelpe eller raade hende, ikke et, fom endog anede hendes Angft og den Dødsfare, fom nu fvævede over det lille Hus ved Jernbanehøien !
Glemence græd og bad ved Vincents Sygefeng, uden at han faa hendes Taarer eller forftod hendes Bønner! Han faa ganffe ubevidit om den Kjærlighed, der gjerne vilde fjpbe hans Liv med fit eget.
Endelig var den lange grufomme Ventetid gjen= nemfjempet, og ved Lyden af Kjøkkendøren, der blev aabnet, tændtes en Haabets Straale i Clemences Sjæl. Med lydløfe Trin glede hun nedover Trappen for at møde Doktoren. Martha ftod udenfor og trampede Eueen af fine Fodder; hendes Kleder var ogfaa be: dæffet med Sne, og uagtet Kulden var Pigens Anfigt mørferødt, og Sveden perlede i ftore Draaber frem paa hendes Pande.
Kommer fan?" fviffede den unge blege Kone.
» AL, kjære Frue," fvarede Pigen og braft i Graad," jeg har gjort aft, hvad jeg har formaaet; i en hel Time har jeg ftrævet imod Vinden og Suefoget men for= gjæves; jeg blev nødt til at vende om; thi jeg var paa Veien til at blive begravet i Snedriverne.
"Nu, men Doktoren, Doktoren?" gjentog Cle= mence ude af fig felv af Utaalmoighed.
» Jeg kunde itfe fomme faa langt fom til Byen; det var umuligt at fomme frem Gangftien. Jeg gjorde mit allerbedfte, det forfifver jeg."
Glemence ftod maalløs af Fortvivlelfe. Tilfidft fol: dede hun fine Hænder fammen; hendes Beflutning var fattet.
»Gaa op til Vincent og forlad ham iffe et ene: fte Øteblif, jeg vil felv gaa efter Doktoren."
» Det er umuligt! Kjære gode Frue, det er alde= les umuligt! fagde Pigen hulkende. Jeg fant ned til Knæerne for hvert Skridt. De vil blive begravet i Sneen."
Men Clemence hørte hende ikke. Hun ffyndte fig op paa fit Bærelfe for at fede fig paa.
Kan den ftærkefte, meft opofrende Kjærlighed formaa at udrufte denne fpæde Skikkelfe med Kraft til at trænge igjennem Ønemasferne paa Veien? Kan den unge Kvinde holde fig oppe i en Storm, fom river Grene af Træerne og bøier de unge Ege mod Jorden?
Eu Stund arbeidede Clemence fig fremad, hendes: * VBiljefraft erftattede Mangelen paa fyfiff Styrke, men for hvert Skidt følte hun, at hendes Kræfter frart maatte fvigte. I fin Sjæleangft vaabte hun høit:
OD min Gud, min Gud hjelp mig!" Og hvem vover at paajtaa, at et faadant Nødraab fra et lidende og troende Menneffehjerte nogenfinde er lydt forgjæves!
Clemence Faftede et fortvivlet Blik omkring fig. Næften i famme Retning fom Veien og ikke langt fjernet fra den vifte en mørk Stribe fig paa den hvide Sne. Det var Jernbanelinien. Clemence traf fig hen= imod Linien, og fnart ftod hun øverft op paa Høien, hvorigjennem Tunnelen gif, og faa udover den ftore didtftvakte Sneflette under fig. Veien gik her i en lang Kurve. Der var viftnok Ene ogfaa langs Baz uelegemets Gider, ja endog paa felve Banen, men dog i langt mindre Grad cud noget andet Sted; der blev naturligvis førget for, at den ikke faaledes ophobede fig her, fom paa den lidet befarne Landevei, end fige den lille fmalle Fodfti mellem Willow Cottage og Byen.
En driftig Tanke fløt nu gjennem den arme Clemences Sjæl. En Bei var der da endnu aaben, vijtnof mørt og frygtelig, men — paa denne Vei maatte Hjælpen fomme til heudes fyge, lidende Vincent —, der gaves jo ingen anden! Hun betænkte fig iffe vi: dere, men glidende og fnublende fom hun udover Høien og ned paa Banen, næften begravet under af den Sne og Grus, fom ftyrtede efter hende.
Clemence gtf nogle Skridt fremad, men fnart ftands fede hun, og en Gyfen gjennemfor hende. Mørk, lang og forfærdelig fom en aaben Grav gabede Tunnelen hende imøde. Skulde hun virkelig vove fig derind? +. Hvordan var det vel med Togene? . . . . mei, det var aldeles umuligt for hende nu at beregne Timer og Minuter, og desuden var dette i et faadant Beir til ingen Nytte; alt beroede jo paa Veiens Til: ftand langs Linien. Hun vovede ikke at dvæle i Tan= ferne ved den forfærdelige Mulighed at indhentes her i Tunnelen af et Tog. Hun undredes over fin egen Dumbdriftighed at have faldt paa at gaa herigjennen og vendte fig mod Hjemmet.
Synet af Hufet deroppe, faa ftille og enfomt, bragte hende endnu engang til at tvivle. Hun faa den kjære Gut døende af Mangel paa Hjelp, fom hun muligens havde: været iftand til at bringe ham. Hun faa fin fortvivlede Agtefælle, naar han ved fin Hjemfomft kun fandt en Gravhøi, fom det fidfte Minde om fin enefte faa elffværdige og haabefulde Søn.
Med et Anfigt hvidt fom den faldende Sue vendte Clemence fig atter mod Tunnelen. Hun faftede et hurtigt Blik mod den truende Himmel og hviffede:
"Dm jeg end vandrer i en mørt Dal, frygter jeg dog intet; thi Du er mig nær."
Derefter famfede hun hele fit Mod, ftyrtede fremad og forfoandt i Dybet af den mørke Tunnel.
Ingen Tvivl — ingen Tvivl længer! Dreven af fin Pligtfølelfe og af Kjærligheden til dem, fom Gud havde ftillet hende nærmeft paa Jorden, fFyndte hun fig fams lende frem langs Tunnelens ene fugtige Væg. Hun vidfte nu, at hun maatte igjennem, det kofte, hvad det vilde; hun maatte ikke tillade fig felv at fynke ned af Træthed. Hun ilte fremad faa meget, fom Mørket tillod, med Blitfet fæftet paa det fvage Dagslys, der lig en Etjerne glimtede langt borte ved Tunnelens anden Ende, den ffjelvende unge Kone beftræbte fig for, faa fnart fom muligt, at fomme faa langt frem, at det vilde være ligefaa megen Fare forbunden med at vende tilbage fom at gaa frem. Halvdelen af den rædfomme Bei vilde da i alle Tilfælde være tilbagelagt, og ethvert videre Skridt atter føre udad mod Lyfet og Livet.
Men hun kunde ikke længer faftholde Tankerne ved noget. Mefaniff og uafladelig holdt hun blot Blitfet fæftet mod Stjernen, der ftedfe blev ftørre og ftørre, uden dog at bringe Daab og nye Kræfter. Hun følte fig omtaaget og løvet.
Luften i Tunnelen var tung, foelende og fugtig; Clemence havde i denne levende Grav en Fornemmelfe, fom om fun var bleven indfvøbt i et Foldt og vaadt Lagen.
» Skal jeg nogenfinde fe Dagens Lys igjen?" ude raabte hun bævende of Skreet.
Hun ffjelvede fom af en voldfom Koldfeber; thi idet hun fatte Foden paa en Stinne, forefom det hende at den vyftede fvagt. Maaffe det blot var et Fofter af hendes ophidfede Fantafi, men det var endda nok til at bringe Blodet i hendes Aarer til at ftivne og bevæge hende til at trykke fig tæt ind til Muren, idet alle hendes Gandfer udfpændtes og fonfentrerede fig i Hørelfen.
Jo, jo, jo! der hørtes virkelig denne dumpe, fjerne Torden, fom hun kendte faa godt! Det fom bag hende, det var Aftentoget fra London.
Clemence gjennemlevede Dødens Næbdfel i dette ene ffræffelige Øieblit, da hun forftenet af Angft vendte fig om mod Indgangen.
En glødende, rød Punkt glimtede frem gjennem Mørket bag hende. Den dumpe Torden forvandlede fig til en hul Brølen, fom blev ftærfere og ftærtere og med et vildt Angftffrig ftyrtede Clemence mod Jorden.
Opføgningen.
Tre Herrer veifte fammen med Aftentoget fra London. De fad fammen i en Kupé, men de var alle ubefjendte for hinanden. To af dem, en Advokat og en Jernbanediveftør, begyndte fnart en Samtale med hinanden. En tilbuden Avis af den ene til den anden fremfaldte en Anmærkning om Veiret, og efterat Jfen var brudt, eller rettere, Mundene kommen igang, fajtede de fig hovedkuls ind i Politikken, det fidfte Parlaments: valg, Jernbanefpefulationer, Avbeidsftveifer og Folkets Fremtid.
Den tredie reifende, en alvorlig taus Mand, fad i et Hjørne af Kupéen med Hatten trykket dybt ned i Panden; Han havde ikke andet Selffab end fine egne Tanker, og disfe fyntes ikke at være af det behageligfte Slags.
Mr. Effingham, (thi ham var det), fyntes at være i en, Gindsfiemning der harmonerede med de taagede, folde Tragter, han færdedes gjennem. Han var allerede for et Par Dage fiden fommen hjem fra Frankrige, hvor han havde opholdt fig, medens hans Opbudsbo havde været Gjenftand for Domftolenes Behandling.
Mr. Effingham havde denne Morgen beføgt fin Gvigerinde Lady Selina og begge fine Døttre.
, havde fikret hende paa fin Gres og Samvittigheds Be= foftning, vafte en vild Forvirring i den ulykkelige Banz fervottørs Bryft. Anger, Undfeclfe, Forundring, ikke ublandet med et hemmeligt Bifald, fred i Effinghams Sjæl. Han følte en Reflex af Barndommens tidlige Judteyf og tænfte med Suk og Savn paa den Tid, da han var ligefaa ffyldløs fom hans unge og vakre Søn Vincent; da han ffulde have ffyet fom for en giftig Orm enhver Tanke, det mindfte Skin af Uvedez lighed, og heller grebet om glødende Jern end rørt ved en Shilling, fom ikke paa en hæderlig Maade var bleven hans Eiendom. Det havde udfordret en temmelig lang Læretid i Verdens Skole for at udflette diske tidlige Indtryk, eller rettere overffrive dem med andre Meninz ger, hentet af den Visdom, fom er af denne Verden, og fom ofteft er i ligefrem Strid med Guds Ord.
Effingham var bleven fortørnet paa fin Hufteu, endikjønt han i fit Inderfte følte og erkjendte, at hun havde handlet rigtigt og ædelt. Undfeelfe, blandet med alle diske ftvidende Følelfer, fom han ikke formanede Hart at give Ord gjennem Penuen, havde tvunget ham til en langvarig Taushed.
Da han beføgte Lady Selina og Døttrene i Lon= don, rafede denne Strid endnu i hans Sjæl; endnu anklagede han Clemence for romantiff Daarffab, endnu bedømte han fig felv, fom den der ftod paa en bedre Grund. Det er let at indfe, at hans Møde med fin Familie der ikke mildnede disfe Følelfer mod Clemence. Lady Selina forfømte intet, fom kunde fremftille Famifiend nuværende Omftændigheder i det værfte Lys, og hun forftod funftfærdigt at hevne fig paa Clemence, da hun haanligt ffildrede hendes Samvittighedsfuldhed og taabelige Netfærdighedsfølelfe fom Aarfagen til Famiz -liens Ulykke.
Det er i fuld Overensftemmelfe med Menneffena= turen at ville ffyde Sfylden fra fig felv paa andre, og det lyffedes derfor Mr. Effingham at glemme fine egne forvovne og mislykkede Spekulationer, fom var den enefte Aarfag til hans Fald, og blot at tænke paa de fexti tufinde Pund, fom nu ffulde været tilffræfkelige til at berede dem alle en rolig og misundelfesværdig Gyiftens.
Lady Selina forfømte heller ikke en Antydning om, at Clemence aabenbar anfaa fig felo for at være meget flogere end fin Mand, og Arabella talte i famme Tonart. Louife taug, men hendes blege Udfeende, taarefulde Dine og fynlige Bantrivfel i det alt andet end hyggelige Hjem i den lille Baggade bidrog mer end de andres Ord, til at forøge Mr. Effinghams Misfornøielfe med hans Hujtrues Handlemaade og hendes Beflutning at nedfætte fig i Cornwall. Under hele Reifen did gif hans Tan= fer i denne Retning, fom var langt behageligere for hans mandige Selvfølelfe, end de Bebreidelfer han tids ligere gjorde fig felv.
Effingham fad faaledes taus og indefluttet i fit Hjørne, medens hans to Reifetamerater fnakkede og lo fammen. Talen mellem dem var nu fommen ind paa Børs og Handelsaffærer, hvorved den ene pludfelig udbrød:
»De kjender naturligvis den famøfe Effinghamfle Hiftorie, fom nylig befkjeftigede hele London, men dog endelig nu fynes at være uddøet i Follemunde.
» Sa, hvem ffulde have troet, at denne fine, arifto= fratiff udfeende Mand med den noble Mine ffulde være en faadan Kjeltring, at han ved Hjelp af fin uffyldige Huftenes Navn vilde bedrage faa mange. Dette forøgede endnu mer Foragten og mForbitrelfen imod ham.
» Det fom derfor fom en velgjørende, forfonende Luftning ind i den almindelige Bevægelfe, da hun faa ædelt og fmutt frafagde fig alt og derved ftandfede faa mange Taarer, ja mildnede endog Dommen over ham."
Effingham vred fig fom en Orm under denne Samtale, der nu blev afbrudt derved, at Toget for lar= mende ind i Tunnelen.
»Hvad var det?" raabte Effingham pludfelig og fprang forffræffet op; jeg fyntes det lød fom et Nødfkrig.
ya nei, det var Lokomotivpiben," fvarede hans Nabo, og Effingham fank atter taus tilbage i fit Hjørne.
pæoget er forfinfet en hel Time," bemærkede Ad= vofaten, fom havde taget fit Uhr op og faa paa det ved Skinnet af Lampen.
» Det er umuligt at holde Trafikken vedlige efter de beftemte Kloffeflet i et faadant Beir," fvarede Jern= banebetjenten; ,jeg fan neppe i min hele Tjeneftetid mindes en faa lang og haard Vinter. De følgende Tog maa vift fandfe, indtil Banen bliver ryddet for Sue."
»Deligenfen novdefter maatte bogftavelig graves ud af Gnedriverne," underrettede en anden.
Jdetfamme ftandjede Toget ved Jernbaneftationen i Byen. Effingham fprang gieblikfelig ud af Kupéen for at fpørge efter Willow Cottage. Da Veien did ikke var lang, troede han, det var fettere at komme frem tilfods end kjørende; hvorfor han efterlod fin Badfæk paa Stationen med Ordre om, at den ffulde fendes efter ham, og begav fig affted i den Retniug, der var bleven ham anvift.
Det ftærfefte Snefald var ophørt, og Effingham havde Vinden paa Ryggen. Endffjønt- han fant dybt ned i Snedriverne næften for hvert Skridt, lykkedes det den ftærke, kraftige Mand med megen Anftrængelfe at overvinde de Hindringer, fom havde været uovervindes lige for Clemences og Marthas fvagere Kræfter. Hans Tanker var af en faa nedflaaende og pinlig Beffaffen= hed ifær efterat have været ufrivillig Tilhører af den i Jernbanefupéen fidft førte Samtale, der ganffe fnufte hans funftig opførte Selvretfærdighedsbygning, at han iffe lagde fynderlig Mærke til Befværlighederne ved fin Fodvandring, men fandt næften Behag i dem. Med mørt Beftemthed vadede han frem, indtil han endelig ved en Bøining af Veien opdagede Willow Cottage.
nEÆr det muligt, at Clemence fan bo i det lille Nede der?" tænkte Effingham; ,men det fan jo ikke være nogen Feiltagelfe, thi det er jo det enefte Hus, fom fin: des her."
Han ftandfede aandede tungt og betragtede Bofigen med en Blanding af Misfornøielfe, Uvillie og Bedrøvelje.
Her havde Sneen hobet fig fammen i faadanne Masfer, at Effingham fandt det vanffeligt at arbeide fig frem, men Maalet var næften naaet, og han banede fig en Bei.
Hand Blik blev pludfelig draget hen paa en ftørre Gjenftand ; det var en Heft, fom ikke langt fra Willow Cottage var funfen ned i en Grøft, hvor den dum pede op ned i Sneen. Rytteren, fom fad paa den, var iført en graa Yvderfraf og Sfindhue paa Hovedet, hvorved han fif en paafaldende Lighed med en graa Bjørn. Han forføgte at hjelpe Dyret op ved Ryk ningen i Tøilen og opmuntrende Tilvaab.
»Tat min Herve for deres gode Mening. Ingen Stade feet," fagde Rytteren og flappede fin Heft paa Halfen. , Det er juft ikke farligt at falde her, det er faa blødt fom i en god Seng. Jeg gad bare vide, hvad jeg ffal gjøre for at fomme tilbage til Byen, hvor mine Patienter venter paa mig! Jeg blev fendt Bud efter tidlig denne Morgen til en gammel Herre et Stykke herfra og red derhen ftrar, førend Sneveiret var bleven faa voldfomt, thi jeg troede, han var farlig fyg. Og faa var det bare et Anfald af hans fædvanlige Gigt. Jeg vilde ønfke, jeg havde ordineret ham denne Ridetur i Sneen," fagde Doktoren og lo, til hans Kinder blev endnu rødere, end de tilforn var.
»Dvad tænker de nu at gjøre?" fynrgte Gf: fingham.
»Gjøre? ja den fom vidfte det! jeg Fam hverken fomme frem eller tilbage. Jeg har ifinde at forføge min Lykke i dette lille Hus her; thi jeg ved, at det beboes af en ung Frue, en ædel Dame, fom jeg kjen= der lidt til."
» Det er min Hufteu, fom bor der," fagde Cf: fingham med fin fædvanlige fine Artighed." Alt hvad det indeholder, af hvad de fan tiltrænge, ftaar til Tje nefte."
De nærmede fig møifommelig Willow Cottage.
Bed Porten mødte Martha dem, fom bleg og aan= deløs fom dem impde.
»Gudjfelov at Doktoren fom, men hvor er Fruen ?4 raabte Pigen."
der er en Gaade at løfe for dem, Mr. Effinge ham," fagde Doftoren muntert.
»Dvad er Hendt?" fyurgte han hurtigt.
"Dir. Vincent har Sfarlagensfeber, og Fruen .. . har hun iffe været hos Doktoren?" fyurgte Martha ængftelig og vendte fig mod Doktoren.
"Nei, jeg har ikke feet din Frue."
Hjertets Vfguder. 14 yin Gud hvordan ffal jeg forftaa det?" raabte Martha og vred Hænderne; da fom hun ikke gjennem Tunnelen!"
pæunnelen!" udbrød Mr. Effinghant med et Blik, fuldt af ubeffrivelig Forfærdelfe, ,forflar hvad du mener !"
"30, Mafter Vincent blev faa fyg idag, og jeg funde iffe fomme til Byen efter Doktoren for Sue, endda alt Hvad jeg ftrævede blev jeg dog nødt til at dende om igjen. Men Fruen var faa urolig og fagde, at hun maatte have fat i Doktoren, og at det nof ffulde lykkes hende at komme frem. Saa gif hun, endda jeg bad hende faa meget at lade det være. Jeg faa heude fomme hen til Jernbanelinien og forfvinde i Tunnelen," endte Martha fin Beretning, fkjelvende og lydelig grædende.
Gffingham havde ikke ffrevet hende til fra Frankrige, han troede, at hun boede fammen med den øvrige Familie i London, han havde ikke funnet tænke fig, at hun faafnart havde opløft deres Hjem og berøvet fig et hvert Middel til Befvemmelighed og Hygge. Betragt ningen af alt dette, i Forbindelfe med al den Gift, der var bleven dryppet i hans Øre under Opholdet i London, havde opirret ham under Reifen til Cornwall, og. Synet af Willow Cottage havde forøget hans Misfornøielfe, — men alt var nu glemt, han ftod felv fom den der havde Skyld i det hele, og ftyrtede fom en Vanvittig ned mod Tunnelen.
Pludfelig ftandfede han og raabte:
»En Faktel, en Faktel!"
"Det have vi ikke, men en Lygte . . ." »Duttig, hurtig, tag den hid," fkreg den ulykke lige Mand.
Pigen ilte efter Lygten, medens Mr. Effingham fønderrevet af den grufomfte Sjæletval ftampede af Utaals modighed.
"Min bedfte Herre . . ." begyndte den delta gende Doktor.
Effingham afbrød ham heftigt og fagde med uklar Stemme:
»Bær faa god at fe op til min Søn; Pigen fagde, at han var fyg. Gud har ført dem hid Hr. Doktor. Se til, hvad de fan gjøre for ham. Jeg ++. jeg har en forfærdelig Vandring for mig. DO Gud bevar min Forftand!"
Martha fom nu tilbage med Lygten; han rev den fra hende med et Spørgsmaal, fom hans blege Læber neppe formaaede at fremftamme:
Ȯr noget Tog gaaet forbi, . . . fiben hun fors fod Hjemmet?"
Sa et!"
Uden at fige et Ord mer fprang Effingham affted.
Sporene langs Jernbanelinien vifte tydeligt den Retning, Clemence havde taget. Den forte Aabning tilbagetaldte med forfærdelig Tydelighed i Mr. Ef» finghams Erindring det rædfomme Skrig, han havde hørt under Farten gjennem Tunnelen.
Effingham elffede fin unge Huftru af fin hele Sjæl. Den Misfornøielfe, han følte mod Clemence over hendes hurtige Afreife fra London, var nu fpor= Tøft forfounden, men derimod var hans Samvittigheds= fval vaagnet med forøget Styrke. —, eg er en Us: fing," fagde han til fig felv, ,0g er un bleven ftvaf: fet med det haardefte af alle Slag. At tabe Formue, mit gode Navn og Rygte, min borgerlige Livsftilling, — hvad er alt dette mod den Lidelfe, jeg mu gaar imøde. Bil jeg finde hende igjen min elffede, min ffjønne ædle Huftru, mit Livs Stolthed og Glæde, mit Hjertes bedfte Skat? . . . og i hvilken Til: flanb!'. 5 J"
Han ilte fremad fom en jaget Hind, font under Indflydelfen af en frygtelig Drøm.  Lyfet fra Lygten faldt dunkelt paa de mørke Skinner, de vaade Sten vægge og det dryppende Tag, men han fandt ikke noe gen Sfabning hverken levende eller død. Han. be: gyndte at raabe høit, den lave Hvælving gjenlød af -det tjære Navn, — men intet Svar, fun et hult Ekko bar det tilbage til hans lyttende Øre. Han nærmede fig Udgangen, og derhenne faa han en mørt Gjenftand liggende et lidet Stykke fra Stinnegangen! Det be: dægede fig ikke! Kan det være hende? Vil han finde hende død og med knufte lemmer? . . .
Ja, hun lever, — men de foregaaende Maaneders ftore Lidelfer og Sindsbevægelfer har i høi Grad ry: ftet hendes Helbred. J fuldkommen VBevidfiløshed blev hun baaret tilbage til Willow Cottage, hvor hun i flere Uger laa afmægtig uden at kunne tale eller be vege fig, ubevidft om alt Hvad der foregik omkring Hende. Det var en langvarig Kamp mellem Liv og Død, hvori Livet og Ungdommen dog tilfidft feirede.
Hendes Mand pleiede hende felv paa det øm= mefte; Anger, Ydmyghed, og Underfaftelje blev gjen» nem PLidelfernes Jfdjern trykket ind i hans Sind. Nu fer han Verden i det famme Lys, hvori vi alle, tidligt eller fenere maa fe den, dens Skatte fom idel Støv, dens Udmævkelfer fom Sæbebobler, dens Fornøielfer —tomme Drømmebilleder.
Bed fin fyge Huftrues Side bad Effingham, fom da han var et lidet Barn og ftod ved fin Moders Knæ, eller fom Yngling ved hendes Grav. Han bøiede fig ned ved Korfets Fod ; med Tolderen i Templet flog han fig for fit Bryft og følte fig uværdig til endog at opløfte fit Anfigt mod Himlen. Hvorledes funde han haabe, at Gud vilde opholde et faa dyre= bart Liv for ham? Hvorledes vove at haabe, at hans beffyttende Engel ffulde forhale fin Flugt opad, for at dvæle her paa Jorden og hjelpe ham med at kæmpe fig frem paa den trange Sti? — Den ftolte Effingham var underkuet og ydmyget, men lkigefom den tabte Penge i Lignelfen, der blev opføgt og befriet fra Smuds og Støv, bar han enduu det ædle Præg.
Da Clemence vaagnede til fuld Bevidfthed fra fin lange Legems og Sjælsdvale, fyldte den fødefte Baar: luft hendes file Sengefammer, fom var prydet med Pioler og andre fmukte BVaarblomfter. Udenfor i Lun= dene fviddrede Skovens Sangere. Vincent, fom ganife nylig var fommen op efter fin fvære Sygdom, fad ved hendes Side og ventede med Utaalmodighed, at hun ffulde aabne fine Dine og fjende ham igjen.
Men hvem er det, fom ftaar bøiet over hende, fom flutter hendes Haand i fin og hvidffer hendes Navn i den ømmefte Tone?
Det var et Øieblik, hvis Lykke og Glæde op: veiede alle de ginnemgangne Lidelfer og lønnede: Gle= mence for alle Forfageljer og Smerter.
Vinteren var forbi, — Vaaren var frembrudt, og Glemence Effingham begyndte allerede her paa Jorden at høje Glæden af Fromhedens og Netfkaffenhedens Udfæd.
To Modjætniuger.
Syv Aar er henvundet, fiden de Begivenheder fandt Sted, fom er fortalt i det foregaaende Kapitel. Bi gjen= finde Familien Effingham i den famme fimple, lille Bolig. Willow Cottage er dog faa forandret, at man neppe fan fjende det igjen. Hufet er udvidet med en Beranda og et Par jmukke Hjørneværelfer. Grønne Slyngplanter med rige Blomfterffatteringer klynger fig op til Taget, og enhver forbigaaende fafter Blikket op til dette lille yndige Hjem og beundrer dets Smagfuldhed og Hygge. Haven pranger i vaarlig Skjønhed.
Bi træde uanmeldte ind i den tælfelige Dagligftue og fortrylles af bet fimple, men dog faa behagelige Arrangement. (En forfinet Smag fpores overalt i Forening med kjærlighedsfuld Omtanke der udtaler fig gjennem fmutfe Arbeider, nydeligt udffaarne Boghylder og mange andre vakre Smaafager. Man fkulde tro, at en fremragende Statsmand havde valgt denne lille Villa for ubemævfet at tilbringe nogle Sommermaaneder, men ingenlunde funde man falde paa, at en vuineret Bankier her begravede fine ftorartede Feilvegninger i et ftille Landliv.
Clemence fer næften yngre ud nu, end da vi faa hende i den fidfte Tid af hendes Ophold idet prægtige Hjem i London og under de førfte Maaneders Træng: fler og Savn i Willow Cottage; thi Fred og ftille Tilfredshed har Magt til, idetmindfte for en Tid at forhale Tidens herjende Indflydelfe. Hun har taget Plads paa Berandaen for at nyde den milde Aftenluft, medens en let Vind leger med hendes rige Lokker, og for at vente paa fin Mands og fin Søns Hjemfomft fra Byen.
Mr. Effingham har nemlig paany begyndt fin Virkfomhed i en mindre Maaleftof. Han, fom for fyv Aar fiden vilde foragtet en faa liden og fordringsløs Virkefreds, er nu glad og taknemmelig over at kunne fortjene det nødtørftige Ophold til fig og fine.
Glemence er iffe alene; en fiden nydelig Pige, fin Moders udtrykte Billede, Hjelper, eller indbilder fig idetmindfte, at hur Hjelper hende med at knytte en Mængde hvide Sløifer, fom er beftemt til at pryde et Arbeide, der ligner Alfernes Væv, faa luftigt og glimrende er det.
» Af Mamma," fagde den lille Pige og faa op i fin Moders fmilende Anfigt, ,fan ikke jeg ogfaa faa give Søfter Lonife en Bryllupsprefent 2"
»Giv hende de Blomfter, du plutfede i idag, da du fulgte med Pappa til Byen."
» Ja, men vil de ikke visne, inden Louife faar dem?"
» Staffel fmaa Blomfter, faa bliver de kuufte," bemerfede Barnet med Vemod.
»Ja viftnof Grace, men ogfaa bevarede," fagde Clemence tantefuld.
»Jeg vilde ønfke, at jeg var rig, meget rig," fagde Grace efter en Tid.
»Nu, hvad vilde min Maiblomft da gjøre?"
ndeg bilde fende en ftor, ftor Bryllupstærte til Søfter Louife," fvarede Grace og maalte med fine fmaa Arme faa vidt ud i Luften, fom de fuude naa. Den ffulde være ganffe hvid af Sukker."
»Offe noget andet?"
"30, jeg fulde gjøre Vincent faa lykkelig. Han vil faa gjerne blive Præft ligefom Mr. Gray og lære Menneffene at blive gode, men Han fan ikke for, at han iffe har nogen Penge. Mamma, ønffer du ikke at have fuldt op af Penge?"
» Nei mit elffede Barn, det gjør jeg aldeles ikke," fvarede Moderen og kysfede Barnets hvide Pande.
» Martha har fortalt mig," vedblev Grace med et Udtryk i fit lille Anfigt, fom om hun vidfte overmande meget, ,at Pappa engang har eiet et ftort Hus i den ftørfte By, fom findes i Verden og en fin Vogn med mange Hefte, og at du havde faa mange Tjenere, og at du havde faa deilige, faa deilige Kjoler, — er det fandt Mamma ?"
» Det er faa længe fiden Grace, at jeg næften ganffe har glemt bet altfammen," fagde vvs. Ef: fingham.
» Bar det dengang, du boede hos den fnille, gamle Onkel Thijtlewood, fom gav dig den vakre Medaljongen, fom du altid bærer om Halfen?"
"Nei, med ham boede jeg i et Hus, fom ikke var ftørre end dette,"
»Grace fad en Stund taus, viklende det hvide Eilfebaand om fine fine Fingre og faa ud, fom hun troede, det i fin Tid vilde blive til en rigtig fmagfuld Slgife. Pludfelig flog hun Blikket op, faa fin Moder alvorligt ind i Øinene og fyurgte:
» Mamma! var det Gud, fom tog bort alle dine Rigdomme ?"
»9a mit Barn."
"Men om du bad ham meget, meget, vilde han da itfe give dig dem igjen?"
»Det tør jeg ikke Grace, jeg tør ikke engang ønfke at faa dem igjen. Jeg har i Fattighommen faaet faa meget bedre og rigere Gaver," fagde hun og bøiede fig ned for at fysfe fin lille Grace. Gud har kært mig, at man iffe er lyffelig, fordi man er vig, men derfor, at man har Fred, Gudsfrygt og Kjærlighed i fit Hjerte. Jeg har været faa meget lykkeligere i mit lille Hjem end i det ftore, at jeg aldrig gnffer at faa et ftort igjen. Men fe, der kommer Pappa og Vincent, fyring, fpring Grace, ellers bliver du fidft, og jeg den fom førft fysfer Pappa."
Bi forfader den folrige Have og Veranda paa Willow Cottage og begive os til den trifte og mørke Gade, hvor Lady Selina bor, for atfe, hvorledes disfe foo Aar er henvuudet for Verdensdamen og de unge Miecer, hun fulde beffytte.
De have tilbragt dem under en uophørlig Jagt efter alle Slags Fornøielfer, gribende efter Skygger, føgende efter Glæder, hvor der ingen faadanne var at erholde. Under Gefiræbelfen efter at holde fig oppe indenfor den ftore Verdens Kredfe betalte de ofte med en hel Maaneds ftreng Afholdenhed en enefte Aftens Gjæftfrihed mod Perfoner, fom ikke havde den ringefte Sutevesfe for dem, og fom fandt deres Feit uaragtig eller Fjedfommelig. De verlede ftadigt Beføg med Menneffer, fom ikke vilde have udgydt en enefte Taare ved deres Baave, eller en låge evindret, at de nogenfinde havde erifteret.
Lady Selina følte, at hun ældedes, men føgte ved funftige Midler at dølge det baade for fig felv og andre. Hun vilde ikke vide af Sygdom, Prøvelfer og Død. I enfomme Timer, hvori Svaghed og Træthed overvældede hende, blev hun dog tvunget til at tænke paa diske befværlige og ubehagelige Ting; thi ogfaa de, for hvem alt inbefattes i dette Liv, maa, enten de ville eller itfe, en og anden Gang fafte et Blik paa den ftedfe vorende Høi af nedrundne Sandkorn og den ftedfe ftørre Tomhed i Timeglasfets øverfte Del. Hvor forfærdelig er den Tanke, at ingen bdødeligs Billie fan bringe et enefte Gandkorn tilbage, og at — Graven og et uvift, mørkt tilfommende foreftaar, naar det fidfte er nedrundet!
Men Lady Selina fyarede ingen Myie for at banlyfe alle faadanne Tanker. Det var fun med ftor Mobdvilie, hun engang famlede faa meget Mod, at hun var iftand til at gjøre fit Teftamente til Fordel for Vincent, maaffe fom et Plafter paa fin Samvittighed, fordi hun aldrig i fit Liv havde bekymret fig det mindfte om ham. Hendes Sindsbeffaffenhed og Lunefuldhed blev værre Aar for Aar, og det lykkedes hende tilfulde at gjøre Livet tungt for de to Søftre, fom havde valgt at dele hendes Hjem.
Den hovmodige Arabella led bittert men tang; hun vilde iffe lægge fin Skuffelfe for Dagen, men indefluttede den Hos fig felv, og endfkjønt hun fandt fit unværende Liv yderft ydmygende, anfaa hun det dog fordrageligere end at bo i Willow Cottage med le: mence.
Det var ikke faaledes med Louife. Det var Tider, da hun træt af Fornøielfer, nedtrykt af den mørke fortrædelige Tone i Hjemmet, faaret af Tantens ivritable Sind og Arabellas Selvgodhed, længtes efter Kjærlighed og Deltagelfe, og halvveis befluttede at modtage det gjentagne Tilbud om at flytte til fine Forældre og Spdffende. Men hun lignede et Jnfeft, der var fanget i et dobbelt Net, fammenvevet of Kjærlighed til Adfpredelfer og Fornøielfer og forfængelige Slægt uinges Indflydelfe.
Lady Selina talte om Cornwall fom et engelff Gibivien, en Ødemark, hvor Livet var uudholdeligt. Hun udmalte i de fortefte Farver de Forfagelfer og Savn, hendes Forældre var nødt til at underkafte fig, indtil Louife af Hjertet beklagede dem fom boede der, og tænfte med Gyfen paa Muligheden af en Dag at maatte dele deres Liv.
Arabella blev ude af fig felv af Brede ved den mindfte Hentydning til, at Louife kulde gjøre fine Forældre et Beføg, og dén unge Pige var faa betaget af Forfænge» lighed, Træghed og Frygt, at hun ikke formaaede at rive fig løs og gjøre Alvor af fin Beflutning, men forblev i en Stilling, der var ligefaa fuld af Plager, fom den var unaturlig. Hendes Fader tillod hende at følge fit eget Balg og opholde fig, hvor hun fandt fig bedft. Men endnu var hendes Længfel efter Lykke utilfredsftillet ; thi det var i Verdens usle Brønde, hun føgte at flufte den Tørft, fom kvalte hendes Sjæl.
Lady Selinas Ævgjærrighed var nu famlet i et enefte Punkt, — hendes Søfterdøttre var nu opvoret til ufædvanlig vafre Piger, og hun haabede at faa dem gifte med vige og anfete Mænd, i hvis Hus hun i. fin Alderdom funde nyde af den Overflod, den Pragt og Glans, fom hun engang havde frydet fig i hod deres Fader.
Dette længe nærede og meget fynlige Ønffe var nu paa Veien til at blive opfyldt. Sir Mordaunt Strange har friet til Louife og efter en fort Betænkning faaet Ja, og nu verledes i denne [yffelige Anledning flittig Breve med Willow Cottage. Lady Selinas Breve til Effingham var fulde af Berømmelfer over den ,,til= fommende," og Forudiigelfer om den unge Bruds Lyfte, — ,fom faar en Mand med et faadant Udfeende, Gindsbeffaffenhed, Væfen og RNigdom, fom Sir Mor= daunt Strange."
Mr. Effingham og hans Søn ffulde reife til Bryl-Iuppet, Clemence vilde gjerne fulgt med dem; thi hun elffede Qouife varmt, men mange Hindringer ftillede fig imod Opfyldelfen af dette FØnffe og længfelen efterat fe Qouife igjen. Hun maatte derfor blive hjemme hos Grace. Lady Selinas Nos og Lonifes Taushed havde vakt Tvivl hos Clemence om Siv Mordaunts Fovtvef: felighed; hun vilde derfor gjerne med egne Øine have feet ham.
Louife ftod nu foran Speilet i fin Tantes Dag: ligftue, pyntet med Brudeflør og Brudefrone. En Kam: merjomfru ordnede Folderne paa den koftbare Kledning, fom prydede den elffelige Brud.
»Stand$s et Øieblik endnu," bad Lady Selina og nærmede fig langfomt, thi hun funde nu fun med ftor Befoerlighed gaa, endfljønt hun ikke vilde erkende det. «Du bør fætte Siv Mordaunts fmukke Bryllupsgave, denne Klafe af Juveler paa den anden Side nnder Krandfen," fagde hun og tog frem af et Etui et ftraalende Suvelfmytfe, fom hun med fkjælvende Haand fæftede paa Brudens Hoved, og udraabte derpaa:
»Ge Arabella! fan nogen være mer fortryllende! Hun var værd at blive malet!"
Louife faftede et BL i Speilet, fmilte til fit eget Billede og rødmede, Det var hovedfagelig ved at fmigre Lonijes For= fængelighed, at Tanten havde vundet nogen Indflydelfe over det foage, ufeloftændige Barn. Den unge Pige følte fig nu froft over den Lyfte, fom ventede hende. At bære Tittelen: ,Lady Mordaunt" og være uinds Fræntet Herfkerinde i det ftafelige Herrefæde, fom igjen: nem lange Tider havde tilhørt Brudgommens Slægt. Det var faa overordentlig behageligt at forlade denne trange, fjedelige Bolig og ombytte den med fit eget pragtfulde Hjem, og der modtage Venners og Bekjendtered Lyfønftninger, blandet med det ffjønne Mryderi af — taus Misundelfe; at overøfes med koftbare og fmutfe Bryllupspræfenter, at funne fmykke fig med mangz foldige Prydelfer og koftbare Klæder! Hendes barnags tige Sind følte fig nu tilfredsftillet, og for et Øieblik troede hun at være Iyffelig!
Men, — hvorfor blev da hendes Kinder faa blege? medens Smilet forfoandt fra hendes Læber og Gland= fen fra hendes Øie. Hendes forte, ftolte Lykkesdrøm fyntes at vige for et Udtryk af Sfuffelfe og Uro, idet Døren aabnede fig, og hun faa i Speilet ved fin Side et andet Billede: det var hendes Brudgoms! Han var bleg, høivoret, iffe egentlig ftyg, men det forefom dog alle, fom fjendte ham nærmere, at han var en haard og raa Mand.
Louife faa et Øieblik paa ham, hun om nogle Mi nutter ffal love at ære og elffe, — og hun følte, om end iffe Modvillie, faa dog ligegyldighed. Det er godt, om dér iffe under denne Følelfe dølger fig i Dybet af Hjertet, Frygt, Mistro og Affky!
Louife Effingham har nu for anden Gang gjort Verden til fit Valg. Rigdom, Titel, Juveler, — for Befiddelfen af disfe Ting, fværger hun for Gud og Menneffer, at blive en god Huftru for den Mand hun Hverken elffer nu, eller nogenfinde fan fomme til at elffe. Gom en haard, tyvanniff Mands Huftru fan hun blot betragte fit Hjem fom et glimrende Fængfel, og den Dag kommer fnart, da den ulykkelige unge Kvinde med dyb Anger og Græmmelfe maa tænke paa hin Stund, ba hun folgte fig til en Trældom værre end den, under hvillen en ftatfel8 Slavinde fegner med fin Byrde. Dette er det meft ftorartede af de Offere, Verdens: trælfene tilbyder fin Afgud. Det arme Offer gaar blom= fterfmykfet, til Alteret; Venner fmile, Slægtninge lyt ønfte, og beundrende Tilffuere fFjenke fit Bifald til Feften. Tænk, om nogen da begyndte at tale om det tunge Aag, det frænfede Sind, det briftende Hjerte! Hvem vover da at hviffe et Ord til Bruden om, at Bielfesringen er det førfte Led i Lænken!
Syvogiyvende Kapitel.
Det var faaledes lykkedes Lady Selina at faa et udmærfet Parti" iftand for fin yngfte Søfterdatter, men hun fandt fnart, at hun felv ikke havde vundet det mindfte derved. Hendes fornemfte Henfigt med Giftermaalet, det, at forffaffe fig felv et prægtigt Hjem, gif op i Reg.
nåeg har giftet mig med Louife Effingham og ikke med hendes Tante og øvrige Slægtninge," fagde Siv Mordaunt Strange ikke længe efter Brylluppet, og hans fenere Handlemaade foavede fuldkommen til hans Ord.
Lady Selina var dybt faaret herover og følte en faa bitter Skuffelfe, at den fikkert forkortede hendes Liv.
Menneffenes lave Utafnemmelighed og jordiffe For: haabningers Tomhed og Upaalidelighed blev nu bet ftadige Emne for hendes Samtale. Endffjont hun var vred paa Verden i fine mismodige og vrantne Timer, var den dog vedblivende hendes dyrkede Afgud. Dagon fan blive nedftyrtet fra fin Høie Stilling, dens Ffjønne femmer femlæftede og vanfirede, men fnart opreifes det fønderflagne Billede atter paa fin Pjedeftal for fremdeles at dyrkes.
Arabella, min Kjære," fagde Lady Selina en Morgen, da hun fenere end fædvanlig fom ind i Spiz feftuen, iffædt fin Morgenkjole og fkjælvende i alle Lemmer fom af en Koldfeber. Jeg fryfer faa meget idag og føler mig faa fyg, at jeg ønffer, du vil ffrive nogle Linier til Dofter Howard og bede ham komme til mig."
Arabella havde allerede fyift Frofoft og tilbød fig iffe at holde fin Tante med Gelffab ved hendes ens fomme Maaltid.
Lady Selina fjænkede med fjælvende Haand en Kop The, men fatte den fart fra fig; Indholdet var bittert og foldt.
Arabella fatte fig ned for at ffrive til Doktor Howard. Da hun havde endt Billetten, vendte hun fig til Lady Selina.
»Tante tænker vel at gaa paa Konferten iaften?
nNei, jeg frygter for det bliver mig umuligt, ende ffjont jeg ubeffrivelig gjerne vilde det."
Da er det bedft, jeg med det famme ffriver til Lady Praed, og beder hende følge mig iaften."
»90, fom du vil Arabella," fvarede Lady Selina fvagt.
» Bil du være faa god at lukke igjen det Bindu der; det blæfer tværs igjennem mig."
.Kjere Tante, det er bare Indbildning ; her findes ingen Blæft. Det er jo ganffe fteghedt herinde, Bi vilde beftemt blive fyge, derfom jeg udelukkede den Smule Luft, fom findes i denne trange Baggade."
Lady Selina var for fvag nu til at tvifte med Araz bella, fom i dethele taget i den fidfte Tid gjorde alt, hvad hun vilde med den tilforn faa herffende Tante. Denne fuffede, følte atter en Gysning fare gjennem fine femmer og traf Shamlet, der hang løft over Skul: drene tættere fammen.
Dagen var fang og pinlig for Lady Selina, fom tilbragte den uden andet Selffab end Kammerjomfru: ens, fom med Taushed og kigegyldighed hørte paa hendes Klager. Imidlertid blev hun bedre henimod Aften, og da Arabella noget fenere i fin elegante Sel: ffabsdragt fom ned i Dagligituen for at vente paa Lady Praeds Anfomft, blev hun meget forundret over at finde fin Tante fiddende der i ftort Toilette. Hvilken fjærende, haanende Kontraft mellem de gniftrende Edel: ftene, de fnehvide Mniplinger, de farverige Blomfter paa det fine, efegante Hovedtøi og den fyøgelfeagtige Bleghed i de henvisnende Træf. Hvor upasfende var den mør: ferøde Moirées Kjøle omkring den tørre, fammenfunkne Stikkelfe !
Arabella fæftede dog ikke fin Opmærkfomhed ved alt dette, men fagde blot utaalmobdigt.
nDet vilde være meget ønffeligt, om de itide didfte, Hvad de felv vilde, kjære Tante; thi da havde jeg fluppet at uleilige Lady Praed. Jeg ved virkelig iffe, hvordan vi nu ffal bære og ad, thi vi har ikke beftilt nogen Vogn til 08, og i hendes Vogn er ikke Blads tiltre, . . . da vilde jeg ialfald fomme til at fe ud fom en Pandekage," fagde den unge Dame og ryftede op fit Slæb med en misfornøiet Mine.
Bar det af Henfyn til Arabellas Moiré antique, der ikke Fulde frølles, eller cn Følelje af Svaghed, hvilket er det fandfynligfte, nok, da Lady Pvaed fom for at hente Arabella, erklærede Lady Selina, at hun vilde blive hjemme.
Hjertets Afauder.
glimrende Konfertlofale, uden at ofre en Tanke paa den ftalfels ffrantende Tante derhjemme, med Undtagelfe af et flygtigt Svar paa et artigt henfaftet Spørgåmaal om Lady Selinag Befindende, hvilket begge Dele, baade Spørgsmaal og Svar fynlig var en Formalitet.
Det var Midnat, da Arabella fom hjem, og Tje neftepigen tog imod hende med den Underretning, at Lady Selina fad i Dagligftuen.
»Er hun iffe gaaet tilfengs endnu? det var be: fynderligt!" udbrød Arabella, ffyndte fig at lægge DOvertøiet af og gif ind i Dagligftuen.
Lyfene var brændt ned i Stagerne, et af dem var flufnet og fpredte en ubehagelig Os om i Bærelfet! de andre faftede blot et gulblegt Skin over et Maleri, fom endog Arabellas ftolte, egenkjærlige Sind iffe funde betragte uden en fold Gyfen.
Lady Selina fad endnu iført fin fulde Stas, opveift i den ftoppede Læneftol, men Dødens gulblege Farve havde udbredt fig over hendes fordreiede Træk, Øinene ftivrede lige frem med et glasagtigt Udfeende, Hænderne hængte folde og ftive ned.
Arabella udftødte et gjennemtrængende Skrig, thi det førfte Øiefaft oplyfte hende om den forfærdelige Sand: hed, at hun ftod ved Siden af Lady Selinas Lig.
Bi vil atter fpringe over fyv Aar med deres vexlende Lys og Skygge, deres Glæder og Sorger og forene o8 med den Gruppe, fom retter fine Skridt mod Kirken derop paa Høien. En fløtelsblød Græsmark med glinfende Dugdraaber udbreder fig rundt om Kirken, der er omgiven af et Stengjærde, overvoret af Murgrønsrantker.
Bi gjenkjende denne høie Stitfelfe, fom bevæger fig i Midten af hin Gruppe, endfkjønt Hans Anfigt er dybere furet og hans Haar mere følvblandet. Daafte læfe vi ogfaa i hans Træf ftørre Alvor, og vi forftaa, at denne Mand har følt mange af Livets Sorger, men at han ogfaa har vundet Kraft til at befeire dem. Det vemodige Udtryk forfvinder og giver Plads for en ftille Glæde, naar han bøier fig ued for at tale med fin Huftru, fom ftøtter fig ved hans Arm.
Clemence Anfigt er af dem, fom aldrig tabe fit tiltrætfende, ungdommelige Udtryk ; det bærer et Stempel af Hellighedens Skjønhed, over hvilken Tiden iffe har nogen Magt, denne Slags Skjønhed, fom iffe visner med Aarene og maar fin Fuldendelje i Evigheden.
Grace gaar ved fin Moders Side, en blomftrende Ungmø, hvis tilfvarende Billede er den nydelige Rofen= fnop, hun i forbigaaende har plukket.
Men hvem er den høie Dame i dyb Sørgedragt, fom gaar ved Mr. Effinghams venfire Side, og fom han føger at trøfte med den ømmefte Deltagelfe? Det er en fønderknuft Rofe, en nedtraadt Blomft — det er Qouife, Enfe-Lady Strange, fom træt, dødstræt af Verden, er fommen for at føge Ro og Hjertefred i fin Faders Hjem, lig den vildfarende Fugl, fom med brndt Vinge fommer tilbage til det gamle Rede.
"Mamma!" udbrød Grace, ,du fagde engang for længe fiden, at du ikke havde mer end et uopfyldt Ønife, det, engang at høre Vincent prædike. Nu da dette dit Ønffe om nogle Wiebliffe bliver opfyldt, er du nu rigtig glad og lykkelig Mamma?"
+30, faa [yffelig fom noget Menneffe fan være paa denne Side of Himlen," fvarede Clemence, og Gtraalen i hendes blaa Øie, da hun hævede dem mod de tætte, lyfe Skyer, fagde mer, end hendes Ord for:
At Vincent med fit livlige og bevægelige Sind fom til at ofre fig det præftelige Kald, har han efter min Overbevigning hovedfagelig fin Moder at takke for," . fagde Mr. Effingham. å na, det figer Vincent felv ogjaa," vedblev Grace, ,hHan paaftaar, at førend han kjendte Mamma, var han den egenfindigfte og meft felvraadige Gut i Verden, og han tilffriver Mammas Bønner og Cyempel hele den Forandring, fom er foregaaet med hang Liv.
Faderen bpiede fit Hoved ned til Clemence og fagde faa fagte, at blot hun kunde høre det:
»Bincents Fader har endnu mer Grund til at velfigne dette Erempel."
Glemence traadte ind i Kirken med Hjertet faa fuldt af Tafnemmelighed, Fred og Glæde, at der ikke fandtes Rum for nogen verdslig Omforg, nogen jordiff Be: fymring. J Sygdom, Sorg og Lidelfer havde hun altid forføgt i Ydmyghed at følge fin Herre og Mefter, og Han havde ledet hende fra Mørke til Lys, Han havde vendt hendes Prøvelfer til Velfignelfe, Han havde formaaet at fade Fattigdbommen blive en Ka: nal, hvorigjennem Lykken rigelig var faldt ned i hendes Etjød. Under Fattigdommen var hendes Mands Kjær: lighed bleven dybere, denne Kjærlighed, fom hun fatte paa Spil ved at frafige fig en Rigdom, fom han med Uvette vilde ffjænke hende. I Fattigdmmen havde hendes Søn lært Selvopofrelfe, Tro og Kjærlighed ; i Fattig dommen var hendes egen Karakter bleven ftyrket, og hun havde lært ftedfe mer hengiven og tillidsfuld at fortrøfte fig til fin himmelffe Faders Kjærlighed. Nu flød Velfignelfens Bæger over, og hun vovede frit og fuldt at nyde deraf; thi den Glæde fom jo fra Her: ren og havde fit Udfpring i Himlen. Det var Her: rens Haand, fom havde forvandlet det bittre Vand til Glædens Bin; det var af Hans Haand, hun havde modtaget fine Skatte, men diske Skatte var ikke hendes Afguder.
Om not faa ffjønt, det giver ikkun Sorg og Smerte.
Og giv faa Gud med Haab og Tro dit hele Hjerte. Frelfer!
Da er Livets Krone vundet, ARE 5 ie Sui.
Brimpet? + | 5 KO KA <eagdte ink å Ricken men Gjemte. fan.
ent Ebon Vömyghe Hine hende.
ped at!
ineenté Saber far dng mrs:
SE Få É5 PL å :
au fate, ar blot un Babi bøte Øst:
3 fad pi belt Slanger af Toluene!