Det är lite så jag känner just nu. Det känns som om jag är fast i en 90- årings kropp och jag är så mentalt trött så det finns inte.
Visst ska man få vara trött och mental trötthet drabbar alla. Men jag blir såhär äckligt trött efter att jag behövt vara social med folk. Det räcker med att ha umgås med en person en kväll och dagen efter är jag så uttömd på energi och känslor så jag blir som en Zombie.
Och ärligt talat så vet jag inte varför det blir såhär, det bara blir så och jag orkar inte med det. Det är läskigt hur trött jag blir, jag vill liksom inte träffa folk i onödan för att jag blir såhär trött. Men samtidigt så vill jag träffa folk, för jag vill inte isolera mig själv mer än vad jag redan är. Jag träffar ju mest min familj och ingen annan. Och så vill jag inte ha det.
Drömmer mig bort till en varm och trygg famn. En famn att somna i och någon som viskar söta saker i mitt öra medan jag somnar. Någon som tröstar och någon att skratta med.
Jag är så trött just nu, inte fysiskt trött utan mer psykiskt trött. Jag ligger efter i skolan, eller ja inte efter mitt anpassade schema utan efter vart jag egentligen skulle vara. Och ärligt talat så stressar jag ihjäl mig på detta. Det är nämligen så att jag vill komma ikapp, vill få känna att jag faktiskt kan hänga med. Men allt blir så otroligt svårt då kroppen säger emot, det är inte så lätt att få saker att fastna då man konstant har ont. Försökte jämföra det med huvudvärk häromdagen, hur lätt är det att lära sig saker när du har världens molande huvudvärk?
Inte så lätt nej, tänk dig att ha den värken dygnet runt. Då ska du inte bara kunna lära dig saker, utan även kunna vara trevlig, glad och försöka må bra. Och det är det sista som jag är så dåligt på, att ta mig tid att må bra. Jag vet att jag uppfattas som en väldigt positiv människa, och jag försöker verkligen se positivt på saker, men ärligt talat så är jag dålig på att se det positiva i saker.
Jag är jävligt duktig på att må bra för stunden, men dålig att må bra en längre tid. Jag mår väldigt bra när jag umgås med folk jag gillar, men efter så kommer ångesten. Ångesten över att jag inte tagit vara på tiden tillräckligt eller att jag kanske inte skulle ha sagt så som jag sa det. Jag analyserar helt enkelt händelser för mycket för att kunna må bra av det längre fram. Jag blir lycklig en kort tid, men sen så försvinner lyckan liksom. Och ersätts av en ångest. Och jag försöker verkligen vrida och vända på det, försöka se en lösning på att få bort ångesten. Men det är så svårt att hitta en lösning på ett problem som ändå måste finnas där. Kan ju inte lösa det genom att sluta att umgås med folk, det går ju bara inte! Måste hitta en lösning på att få bort ångesten, måste väl försöka intala mig själv att allt man säger inte uppfattas som jag tror det gör i efterhand. Att folk inte bryr sig om hur jag lägger upp meningar och så, att det inte är någon som bryr sig om att jag sa något klantigt. Vilket jag antagligen inte heller gjort utan det är bara jag som överanalyserar.
Nej frustrationen är stor nu, och som ni ser så får jag ingen rätsida på mitt problem och gör det antagligen värre genom att analysera det..
Ja ni kan ju gissa vad jag gör just nu? Ser på världens bästa musikal, Sweeney Todd (som förövrigt ska komma hit i höst med Jöback som Sweeney, längtar redan!) Denna film är verkligen något man inte kan tröttna på! Man hittar nya meningar i låtarna varje gång. Och man kan inte låta bli att älska Tim Burton's fantastiska cast!
Jag kunde verkligen inte bry mig mindre om att tabletterna i min medicinburk börjar ta slut och att mina leder gör mer ont än vanligt. Jag orkar inte bry mig längre för det blir antagligen aldrig bättre än så här, tvärtom det blir bara värre och värre. Och ingen verkar vilja göra något heller så varför inte skita i allt. Det är ju inte precis så att jag dör av att sluta med några tabletter som det ändå står på att det inte finns någon kartlagd effekt på hos reumatiker? Det kan ju ändå inte vara bra att äta tabletter som man måste lämna blod varannan vecka för att levern kan ta skada så snabbt? Känns så sjukt onödigt.
Jag behöver mittt kortison men aldrig i livet att jag vill ha 40 leder sprutade vaken utan någon smärtstillande. Aldrig i livet. Och det känns ju inte värt det att typ ta tre leder i taget? Det kommer ju ta över 10 veckor! Och hur många fler knölar kommer jag inte få? Jag har redan tre missbildade fingrar plus en tåled. Och det verkar inte som om något någon annan bryr sig om heller..
Så sjukt trött på det här som ni kan läsa. Skulle helst bli frisk nu och få leva mitt liv som jag vill leva det. Inte skjuta undan alla drömmar. Vara tvungen att välja bort drömmar för att det är omöjligt att uppnå.