Fandens overgang | Turer | Nyheter | LANDEVEI.NO
/ Fandens overgang
Slik oppleves ti mil på tom tank over Fanitullvegen, fjellovergangen som går mellom Vats og Hemsedal.
– Jada, turen begynner hvertfall bra, ironiseres det først i feltet. En sint feriebilist bruker horn og finger til å skape dårlig stemning både inni og utenfor bilen.
Veien stiger sakte men sikkert, slik den alltid gjør ved foten av norske dalfører. På begge sider av elven er det småbondsk aktivitet, eller fravær av sådan. En blodtrimmet ATV lager støy og støvsky på motsatt side, en skigard med slagside sloss med en gammel låve om hvem som forvitrer først. Dyr som spiser gress er det overalt.
Vi fortsetter forbi skianlegget ved Ål. Det er lite som skjer der nå, bortsett fra Hillbilly Huckfest, et gigantisk terrengsykkelarrangement der verdensstjerner innen dirt, jump og slopestyle møter opp for kappestrid og sterkere saker enn brigg. Lokale krefter med samme adrenalinsøken har fått dem over, for dette stedet har fostret bra mange gærninger – jeg når dem ikke til anklene - selv om det også er ganske ekstremt å sykle ned et fjell i 90 kilometer i bare truse og isopor.
Bård vet ikke helt om han definerer seg som syklist eller ikke. Men utseende og fysikken har han. Både skjegg og hår er ustelt og flagrende, det ser ut som han bryr seg uten å bry seg. Proffsyklistene vi lar oss inspirere av er nybarberte og stramme, unntatt den nye skolen der skjegget skal være vilt. Han er tidsriktig, sådan. Men styrken er der. Den er såpass at han helst vil ligge en sykkellengde foran og så får de andre, altså meg, bare høre det jeg hører. Han er like lun som han er sterk, og jeg tolker det dit hen at han er en god far, tydelig leder og kanskje jobber som politi. Eller lektor.
Stigningsprosenten gjør et voldsomt byks, og store landbrukseiendommer må vike for mindre hyttetomter og store partier med fjellbjørk. Det er enorme mengder ved til salgs, hvertfall i følge skiltene, ved til tørk langs veien og felte bjerkestammer som skal bli til ved. All veden må komme fra lenger nedi dalen, for fjellbjerken her oppe er ikke spesielt stor. Ser vi mot vest blir fjellene i horisonten større og større, det ligger fremdeles snø på toppene. Jeg har gått i et lite solobrudd, en panikkreaksjon jeg lærte på gårsdagens etappe av Tour de France: Er du kokt – støt i bånn. Har du flaks går alle andre av sykkelen og du kommer solo til mål. Men sannsynligvis ikke, og bak meg sykler alle fortere på letteste giret, unntatt Nic. Det er god sannsynlighet for at vi kan leke anker. Håper jeg.
Fanitullen betyr «fandens trall», og stammer fra et sagn i gamle dager. Djevelen selv var en jævel på hardingfele, og under en slosskamp i et bryllup dukket fanden opp og spilte låta Knut Buen så ofte fremfører på hardingfele. Sagnet vil ha det til at musikken gjorde at slosskamp ble til drap, for den ene av kamphanene døde vitterlig. Hvor sagnet fant sted er usikkert, men mange mener Hemsedal, og Fanitullvegen heter fjellovergangen den dag i dag.
Veien har godt pakket underlag, men er ikke spesielt rett bygget. Vi ser fortsatt spor etter norgescupfeltet som var her for noen dager siden. Veien er omtrent like utbedret som den var da hest og kjerre gikk over fjellet mellom Ål og Hemsedal, eller bare opp på fjellet for å la buskapen beite. Det var slik de livnærte seg i datiden, det var her de bodde, og at det var så fint akkurat der at hele Norge en gang i fremtiden skulle bli enige om å verne området, slik at veien aldri skulle bli bedre, hadde de neppe sett for seg. En gave til oss er det like fullt. Det blir aldri flatt og jevnt med slike veier, de har bare tømt grus langsetter tilsynelatende minste motstands vei, og så fikk den heller bølge i hvert eneste søkk.
Bård og Knut Arne har så vidt styrefart ned utforkjøringen der du fint kan bikke 100. Bjørn tar den krappe svingen rundt bommen som en Lada ned kulekjøringsløypa i Kitzbühl. Det er ikke bare hår og skjegg som flagrer, men også, æhh, styret?
– Sånn, nå kommer du hvertfall hjem, men ikke legg deg i bukken da, sier jeg til Bård.
Fra Fylkesveg 223 har vi et voldsomt utsyn over tettstedet. Vi kan se helt til høye fjell der trærne ikke vokser. Nedover dalsiden kommer beltene av gran-og furuskog først, så kommer de bratte åsene der låvene har mange meter høye grunnmurer i bånn. De er plassert midt på de strågule jordene, eller irrgrønne beite-engene.
Lærer med sommerferie som nyter lediggang. Har tettsittende gabba-trøye, forøvrig korrekt antrekk, rundt tråkk, rask frekvens. Påstår han ikke er syklist, men krevende å tolke. Trolig roleur.
Med unntak av selve fjellovergangen, finner du muligheter for mat og drikke på flere steder. Fra start i Torpo går det jevnt oppover helt til du er oppe på fjellet. Utforkjøringen ned til Hemsedal er bratt og tidvis feildosert, hold tunga rett i munnen her selv om fartsrekord kan virke fristende – vent heller til du nærmer deg Rorbru. Siste del av turen går på små skogsveier langs Hallingdalselve. Her kan du også velge hovedveien, bedre kjent som RV7, men denne er svært trafikkert og uten veiskulder. Runden kan startes og stoppes hvor som helst langs løypen.