Allerede der ble altså Merkel satt under et enormt press med alt hva det innebar av mobilisering av skyldkompleks og moralistisk terrorisering. Først flere uker senere kom faktisk leder for den evangeliske kirke (som Merkel og flere av statsrådene tilhører) i Tyskland, Irmgard Schwaetser, på banen med tilsvarende krav. Midt på sommeren, noen få uker før Merkel åpnet grensene, så var hun dessuten i Washington og ble sannsynligvis utsatt for press fra Obama og hans folk om å “ta ansvar”. Alt dette selvsagt mot bakgrunn av Tysklands særstatus som “evig skyldig” – noe den samme Josef Schuster altså benyttet seg av da han fremsatte sitt krav om ubegrenset mottak av “flyktninger” under den talen i Dachau. I praksis, med tanke på den allerde eksisterende demografien i Tyskland, stilte han et krav om at det tyske folket ganske enkelt må avfinne seg med, ihvertfall kulturelt sett, å bli utsatt for et folkemord. At tyskerne har kunnet velge det stemmer altså bare ikke. Utgangspunktet der burde jo også være kjent nok. Den tyske befolkningen ble etter krigen i realiteten utsatt for en form for indoktrinering som ikke står stort tilbake for omskoleringsleire i Kina under Mao eller Sovjetunionen under Stalin. At den ikke (i første rekke) foregikk i konsentrasjonsleire, men på mer “vennlig” vis via skoler hvor tysk historie var skrevet av fremmede seierherrer og via medier kontrollert av CIA, og at den politiske innretningen var såkalt “demokratisk”, det endrer ikke selv prinsippet: Tyskerne ble i realiteten utsatt for et kulturelt folkemord allerede gjennom de første få tiår etter den andre verdenskrigen ved å bli fratatt selve muligheten til å forsvare seg mentalt som folk og nasjon. Det kulturelle folkemordet kommer selvsagt forut for det demografiske folkemordet. Det siste følger nærmest naturnødvendig av det første. Selv den første innvandringen av tyrkere/muslimer omkring 1960 skjedde etter påtrykk/krav fra amerikanerne – både fordi politikerne i Washington ønsket å bruke den tyske økonomien som avlastning for et ekstremt ustabilt Tyrkia med store økonomiske problemer, og fordi ledelsen av Ford Europe ønsket seg arbeidskraft fra Tyrkia. Det er sånn sett fullkomment logisk at Tyskland blir det første landet i Europa hvor den innfødte befolkningen havner i mindretall og hvor det i praksis ender med et kulturelt folkemord.
Tilsvarende var det også ved å gripe til moralistisk terrorisering at “multikulturaliseringen” av Norge og reduksjonen av den “innfødte” befolkningen her i praksis ble avgjort allerede på begynnelsen av 1980-tallet. Også her spilte selvagt terroriseringen av befolkningen ved hjelp av “Holocaust” og jødenes offerstatus en ganske viktig rolle, både indirekte ved at Ap i praksis fulgte i hælene på det tyske SPD og de svenske Socialdemokraterna som hadde en langt tyngre status innenfor Socialistinternasjonalen, og direkte ved den rollen som fremforalt Jo Benkow og Leo Eitinger spilte i den norske varianten av denne “spiral of silence”. Det er faktisk ikke for ingenting at en skikkelse som Barbara Lerner Spectre har uttalt at jødene spiller en ledende rolle i “multikulturaliseringen” – dvs i folkemordet på de europeiske nasjonene. Det betyr i og for seg ikke at det ikke er mulig å tenke seg at både tyskere, svensker, nordmenn og andre europeere kunne valgt annerledes. Men i praksis så godt som umulig når, på den ene side, “innvandrer” like frem til 1970-tallet i første rekke nettopp ble assossiert med jødene og dermed også med det skyldkompleks som europeerne i varierende grad led av og/eller aktivt ble påført via både skolevesen og mer eller mindre statskontrollerte medier, på den annen side ledende jøder aktivt gikk inn for å forsterke dette skyldkomplekset nettopp in den hensikt å åpne opp for masseinnvandringen av fremmede folkeslag.
Sykdom og smitte På nyåret 1987 kom det en annonse på trykk i Aftenposten med teksten “Forsvar deg selv, ditt folk og kommende generasjoner mot fremtidsblinde politikere”. Annonsen karakteriserte informasjonen om norsk innvandringspolitikk som “menings-fascisme” og oppfordret folk til å danne grupperinger som kunne kjempe imot den offisielle politikken. Aftenposten tok altså inn annonsen. selv om avisen redaksjonelt tok avstand fra teksten. Til forsvar for sin åpenhet skrev redaktøren: “Vi tror at norsk presse bør være meget varsom med å kriminalisere legitime oppfatninger. Det er farlig å lyse andre meninger i bann”. Arbeiderbladet, som ikke tok inn annonsen, ga Aftenposten et tilsvar i en leder 19. januar: “Generelt kan vi gjerne slutte oss til slike banaliteter. Men ikke når det gjelder rasisme, eller meninger som kan utløse rasistiske holdninger hos leserne. Derfor tar Arbeiderbladet konsekvent ikke inn annonser som fører til hets, terror og umenneskelighet for de svakeste blant oss, innvandrere og flyktninger”. Avisen slo deretter fast : “Det er en skam at vi i Norge, med et så lite innvandrer og flyktninge-problem, ikke makter å løse disse spørsmålene på en moralsk høyverdig måte”. Dagen etter var det et stort møte i Oslo Jern og Metall der Reiulf Steen, ifølge avisreferatet, blant annet uttalte: “Rasisme er en sykdom som vi alle kan bli rammet av. Vi er alle disponerte til å bli rasister, under bestemte forhold og omstendigheter.” Jern og Metalls leder, Ellen Stensrud, fulgte opp: “Så lenge vi har økonomiske problemer, vil flere bli smittet. Derfor er det viktig at vi, i likhet med bedriftshelsetjenesten, driver forebyggende arbeide. Ellers frykter jeg at sykdommen brer seg langt inn i våre rekker.” I tillegg til sykdomsdiagnosen finner vi flere andre diagnostiske fortolkninger av motstanden, som hatefulle holdninger og som mangel på opplysning. – “Den som hater og går til rasistiske aksjoner, fratar seg selv evnen til å tenke fritt og uten fordommer”, uttalte til eksempel psykiateren Leo Eitinger, uten at det samtidig ble sagt at også andre former for hat kunne virke blokkerende på fri tenkning. Sosialministeren ga denne diagnosen, da Dagbladet i april 1987 presenterte henne for en MMI-undersøkelse som viste at 51 pst av et representativ utvalg mente at Norge burde ta imot færre flyktninger enn vi gjorde, mens en fjerdedel mente vi kunne holde oss til det antallet vi dengang tok imot og bare 8 pst ville ta imot flere: “Frykt, uvitenhet og manglende offentlig engasjement er årsaken til at vi så tydelig markerer at vi er oss selv nok” . I den følgende perioden ble det vist stort engasjement fra myndigheter, organisasjoner, presseorganer og NRK for å endre folks holdninger. Kampanjer som Ja til et fargerikt fellesskap ble lansert av Røde Kors og fikk tverrpolitisk oppslutning. Organisasjonene NOAS og SOS-Rasisme fikk økende statlig støtte. I skolemiljøer ble det, etter svensk mønster, delt ut jakkemerker med teksten Ikke mobb kameraten min. At disse merkene ikke bare ble oppfattet som private markeringer, forteller en episode som som skolesjefen i Oslo, Steinar Riksåsen, fikk oppleve. Ifølge et presseoppslag hadde noen skoleelever forsøkt å feste merket på jakkeslaget til skolesjefen. Han hadde da tatt merket av igjen og sagt at han var nøytral i denne debatten. Dette førte til at noen av elevene sendte et brev til SOS Rasisme, som ble gjengitt i Dagbladet. Her het det: “Skolesjefens holdning er svært skremmende. Rasisme er ifølge norsk lov forbudt, og som sådan straffbart. Det å være nøytral i spørsmål om rasisme må derfor ses på som kriminelt”. Sigurd Skirbekk: Rasismefortolkning – kampen om de kulturelle kodene