Memory Lane med Madeleine Ruud Nyberg
April 2013 In category Artikler, Nyheter
Vi har alle musikk minner. Og vår Femme Fatale "Madde" Nyberg har valgt å dele noen av sine beste musikkminner fra fortiden.
I stedet for et dypdykk i klesskapet, så vil jeg heller ta et dypdykk i min "musikkhistorie". Det første ordentlige musikkminnet jeg har, må ha vært bilturen til Arendal. Jeg kan ikke ha vært mer enn fem-seks år, og kassetten var fortsatt veldig i bruk. Ut fra bilhøytalerne strømmet de lett gjenkjennelige tonene fra både Bailando av Paradisio og Live Is Life av Opus. De få gangene jeg setter på disse låtene, drar jeg rett tilbake til en litt for varm bil, og føler meg like utålmodig som jeg gjorde da. Vi skulle jo tross alt til Arendal, og etter hvert også til Kristiansand Dyrepark! Hvilken unge hadde ikke vært ivrig på å komme frem dit fortest mulig?
Det første "bandet" jeg la min elsk på var, selvsagt, tidløse Spice Girls. Jeg hadde én plakat som jeg var så utrolig stolt av. Det var til og med bilde av signaturen til hvert medlem! Selv, så skjønte jeg ikke hvorfor de skulle ha skrevet på plakaten min, så jeg klippet det etter hvert av. Jeg navnga faktisk min eneste Barbie etter Emma, før jeg så hensynsløst klippet av henne alt håret, rett og slett fordi jeg hatet dukker, og følte at hun ikke fortjente å ha så langt og fint hår. Nå snakker jeg selvsagt om Barbie-dukken, og ikke selve sangerinnen, hvis noen plutselig ble litt usikker.
Spice Girls' album Spice var det første jeg fikk, og dersom jeg husker rett, så spilte jeg det så mye så det ble ødelagt. Første singelen jeg fikk, derimot, var Bob Marley med Sun Is Shining. Den slo ikke helt an, men kan ikke klandre pappa for å prøve å oppgradere datterens musikksmak.
Videre så var det den nesten obligatoriske boyband-perioden som bestod av Backstreet Boys, Blue, A1 og Westlife. Jeg må dessverre innrømme at denne perioden varte i flere år, hvor det ble tilbrakt timevis på jenterommet med triste sanger på repeat dersom det var litt hjertesorg, eller veldig romantiske sanger de mange gangene jeg klarte å bli forelsket i guttene i klassen.
Boyband-perioden varte helt frem til jeg helt tilfeldig oppdaget bandet som fortsatt er favorittbandet mitt den dag i dag; nemlig Muse. Da jeg helt tilfeldig oppdaget disse en sen vinternatt i 2004, endret måten jeg så på musikk. Jeg ble mye mer opptatt av låtenes oppbygging, og følte for første gang at musikk burde ha heftige gitar- og bassriff, samt at jeg plutselig skjønte hvor viktig trommer var for å få en låt til å fenge. Vokalen er jo et kapittel i seg selv, da Matthew Bellamy har en så unik stemme at man kan kjenne den igjen blant et hav med stemmer. Kvelden jeg oppdaget dette bandet endte epoken med den standardiserte listepopen, og jeg begynte å høre på band som var mer musikalske og avanserte, hvis man kan kalle det dét.
Det hender likevel at jeg tar en liten nostalgisk tur innen musikken jeg hørte på før, og det svinger jo fortsatt i rocke-foten. Men, om dette er fordi det vekker frem ungen i meg, eller om det er at låtene faktisk er bra bygd opp, vet jeg virkelig ikke. Man kan trygt si at Opus og Paradisio gjorde meg glad i musikk, sammen med Spice Girls som ga meg forhold til CD-platen og boyband-gutta mine gjorde meg opptatt av tekster og dermed økte forståelse av engelsk.
Det gleder meg å se at min lillesøster på snart åtte år, er mer musikkinteressert nå enn det jeg var på den tiden. Og selv om det for det meste går i Justin Bieber og One Direction, så har hun en stor glede av musikken, og lærer seg tekstene uten å vite hva hun synger. Og, til tross for dagens syn på musikken til hjerteknuserne Bieber og One Direction er, så vil jeg absolutt påstå at disse lager bedre låter enn Paradisio, Opus og Backstreet Boys som jeg vokste opp med…