Splatoon 2 anmeldelse - WebSetNet
Et par år tilbage var der en kamp for at placere en etiket på den oprindelige Splatoon. Var Nintendos farverige Wii U eksklusiv en skydespil eller var det ikke? Jeg kom helt tilfreds med svaret på, at det bare var et Nintendo-spili den allerbedste definition af begrebet - noget nyt og spændende og i modsætning til alt andet du har spillet før.
Platform: Anmeldt om switch
tilgængelighed: Ud juli 21st på switch
I tiden siden er det blevet klart, at Splatoon var lidt mere end det også. En popkultur begivenhed, for en, med live koncerter, tie-in animer og en heady fan feber, der ligger i sin deliriously upbeat fiktion. Det er bubblegum kaos af højeste orden, en smitsom energisk verden, der er den perfekte folie til de tre minutters sukker pop klassikere, der er Splatons multiplayer match-ups.
Splatoon markerede også starten på et skift inden for Nintendo: det var den første frugt med fokus på yngre udviklings talent og en nyfundet vilje til at træde ind i det ukendte. Der har været en gnist der siden - det være sig i den dybe genopfindelse af Zelda for Breath of the Wild, eller den stærke brilliance of Arms - der er indvarslet noget af en ny guldalder for virksomheden. Det er ikke for meget af et spring til at blække en linje mellem Switchens succes og udgivelsen af ​​det mærkelige lille spil for få år siden.
Splatoon 2s singleplayer er for det meste en forbedring på den allerede fornøjelige original, selv om den er svigtet af et kolossalt anti-climax. Jeg vil ikke forkæle det, og vil lade dig opdage skuffelsen selv.
Og så, med en smule uundgåelighed, kommer Splatoon til Switch, kun nu er det ikke helt så nyt. Dette er en efterfølger, der er bemærkelsesværdigt reserveret - et arbejde med blid iteration og raffinement snarere end en, der giver nogen større genopfindelse. Kan du bebrejde Nintendo, da det fik alt ned så perfekt første gang? Jeg er ikke helt sikker på, selv om det helt sikkert åbnet sig for en vis kritik.
I hjertet af Splatoon 2 er den samme formel; Brug dit blæk til at sprede lækre farvefarver om et kort, dykke ind i puljer af ting for at flytte den lille smule hurtigere i blæksprutteform eller blot skyde den for at splat oppositionen. Denne kerne mekaniker spredes smukt på tværs af en række forskellige tilstande. Der er torvkrig, hovedbegivenheden, hvor to hold af fire kæmper for at farve et kort. Lignende spil introducerer mere aggressive, fokuserede varianter til multiplayer med tilstande som Splat Zones, hvor du kæmper for at tage i besiddelse af to markerede områder på kortet eller Rainmaker, hvor du kæmper for at videregive et imponerende kraftigt våben over en linje. Langt om længe, Der er en ret generøs singleplayer kampagne, hvor du arbejder dig igennem en række smart designet selvstændige niveauer.
Alle er til stede og korrekte til Splatoon 2. Du kan gennem cyniske øjne se dette som en simpel palettebytte, den lyserøde og grønne, der er i fronten af ​​denne efterfølger, der tager stedet for oransje og blå af originalen, men der er mere til det end det. Laksekørsel, til at begynde med, er en helt ny tilstand: en kooperativ blast gennem en række eskalerende udfordringer, som du kunne kalde en horde-tilstand, selvom det virker som uretfærdigt reduktivt som at kalde resten af ​​Splatoon en ren online shooter. Der er håndværk og væsen her i det væsentlige, der markerer det som noget specielt, uanset om det er i udformningen af ​​sine syv bosskarakterer eller i de miljømæssige forhold, der lejlighedsvis fejer ind for at ændre spillerummet dramatisk. Det er mere end en mild omledning, hvilket gør det lidt skam, at dets udseende i online spil vil blive begrænset til begrænset tid windows.
Det er muligt at spille laksekørsel via lokal multiplayer til enhver tid, men til online spil skal du vente til bestemte tider.
Også nye er en håndfuld våben typer, hvoraf mange bekræfter, at på trods af år med relativ pacifisme, er Nintendos ret gunsmith. Tag splat dualies, to stubby automatiske pistoler holdt i begge hænder, der muliggør en undvigende rulle. Din kropsholdning som du kommer ud af rollen er alting, begge pistoler holdes sidelæns som knæene bøjes og ildfrekvensen skyder kort opad for en ekstra holdningskant. Eller tag Splat Brella - den virkelige stjerne her - som ser Splatoon tage haglgeværet på sin egen uigennemsigtige måde: en paraply, der kan indsættes som et skjold, mens håndtaget leverer et formidabelt slag. Det er helt udsøgt.
Tilbagevendende Splatoon-spillere kan også glæde sig over en håndfuld livskvalitetsforbedringer, som f.eks. Et gennemgået brugergrænseflade, der nu giver dig mulighed for at se, hvilket våben andre spillere har udstyret. Kombiner dette med den helt nye League Battle-tilstand, hvor du kæmper sammen med venner, og den efterlængte debut af stemmechat (en funktion kun aktiveret, selvfølgelig gennem Nintendos mobilappes nøjeregnelse, som vil lancere i takt med spillet i næste fredag), og du har skabt et mere socialt spil end hvad der gik før.
Dette kan forventes, i betragtning af det mere sociale fokus på dets værts hardware (selvom dette også gør udeladelsen af ​​originalets split-screen-mode jo mere forvirrende, skal det bemærkes). Andre steder udbreder Splatoon 2 sig godt på Switch. Originalen følte altid, at den var formet perfekt til Wii U's særegenheder, men denne efterfølger er lige så tankevækkende tilpasset. Gyro kontroller - den kun måde at ordentligt spille Splatoon - arbejde brilliantly enten håndholdt eller docket, og kortet, der engang sad på den anden skærm, er nu en enkelt knap trykket væk, med den bevægelseskontrol, der nu giver dig mulighed for at markere en holdkammerat til at springe til.
Pearl og Marina er Splatoon's nye ansigter - og sparer en smule skam for Pearl, som allerede har været upstaged af sin partner - men fans af originalen behøver ikke bekymre sig, da Callie og Marie har en betydelig tilstedeværelse i efterfølgeren.
Splatoon 2 arver meget af sin forgængers smarthed, men det arver også en håndfuld af dens problemer. Du er stadig låst til to multiplayer-kort hver anden time, indtil de virker ude af rotation, en prang, der passer til originalen, når den var kort på indhold, men en der synes for stædig nu. Du kan stadig ikke stoppe ud af lobbyen, du kan stadig ikke ændre din belastning i mellem runder, og nøglefunktioner som f.eks. At gemme favorithøjttøj er stadig spærret for dem, der ikke ejer den nødvendige Amiibo.
De er de samme greb, som eksisterende Splatoon spillere vil være bekendt med, men de vil også være bekendt med den samme magi, at den væver. Den hektiske rytme af hver kamp, ​​soundtracked af singalong sange og den dejlige plop, plop, plop af faldende blæk. Det udførlige spil dress up, der følger med, når du venter på Splatons meta, besøger hver dag den centrale hub i Inkopolis butikker for at se, hvilken ny bestand der er i butikken. Fornemmelsen af, at der ikke er noget andet spil, der med sin vægt på mode og dets frenetiske udbrudssprængninger har fanget candy rush af ungdommen så godt. Hvis dette er din første gang med Splatoon, er du inde for en seriøs behandling.
Så ja, Splatoon 2 er mere ens. Det er en meget mere af det samme, se hvordan det folder i alle de forbedringer og tilføjelser, der blev introduceret til originalen over tid, og giver tilbagevendende kort en betydelig makeover. Det vil være meget mere det samme - med potentialet for nogle nye overraskelser - givet, hvordan Splatoon 2 vil drage fordel af den samme stabile udrulning af nye våben, kort og modes. Med enhver rimelig foranstaltning er dette et bedre spil end dets forgænger, og ikke kun på mængde alene. Det nyder ikke længere af det nye chok - det skal man se på de fremragende våben - men det er helt sikkert en forbedring af, hvad der forbliver en af ​​Nintendos fineste spil om mange år. Det var dog kun uundgåeligt, at denne aldrig følte sig helt frisk.