ifer om Barnedaaben.
Selffabet for Hriftelige Undervisnings: og Andagtsbogers Ubgivelfe.
Nasjonalbiblioteket Depotbiblioteket Fjerde Part af Luthers ftørre SKatedhismus. (Med nogle Anmærkninger.)
1. Wi have giennemgaaet de fre Hovedfiykfer i den almindelige Griftelige Lære. Det ftaaer nu tilbage, af tale vm vore tvende Saframenter, fom ere indfriftede af Ghriftus, og om hvilfe ogfaa enhver Ghriften ffal have idetmindfte en fort almindelig Underviisning, efterdi der ingen Ghriften uden dem fan være. Hidtil har man, desværre, lært Lidet eller Intet derom.  Forft tage vi da Daaben for og, ved hvilfen vi førft blive optagne i Chriftenheden.
fom er 08 nødvendigt at vide.
at her ffager Guds eget Bud og Indftiftelfe, faa man ci ffal tvivle paa, at Daaben jo er en guddomme lig Ting, iffe udtænkt eller opfunden af Menneffer. Thi, ligefaa vel fom jeg fan fige: »De ti Bud, Troens Ars tifle og Fader: Vor hav intet Menneffe udfyundet af fit eget Hoved, men de ere aabenbarede og givne af Gud Eelv,* ligefaa vilt fan jeg fige, at Daaben ikke er Mens neffe:Tant, men indfat af Gud Selv, og derhos faa als vorlig og ftreengt paabuden, at vi maa lade og døbe eller gane glip af vor Ealighed. Ingen mene da, at det er en faa ligegyldig Ting, fom at træffe en uy Kjole paa. Nei, her er det i høtefte Grad magtpaaliggende, at man agter Daaben fom noget Yyperligt, Herligt og Hit.
. vorted Ting, og af en udvortes Ting ikke er af noget væfentligt Gavn, Men, lad det være faa udvortes en Ting, fom det være vil, faa faner dog her Guds Ord og Bud, fom indftifter, grunder og ftadfæfter Daaben. Men hvad Gud indfætter og befaler, det fan ikke være unyttigt, men maa være en feel foftelig og dyrebar Ting, om det endog, efter udvortes Udfeeude at dømme, var ringere end et Halmftraa. Har man agtet det for noget Stort, naar Paven med Breve og Buller uddeelte flad eller helligede Altere og Kirker, og det alene for Brevets og Geglets Skyld, faa ffulle vi agte Daaben endu langt høiere og fofteligere, efterdi Gud har befalet den, og den desuden ffeer i hans Navn; thi faa lyde Ordene: Gaaer hen og døber, ikke i Eders, men i Guds Navn! iffe af Menneffer, mer af Gud Selv. Skrer det da end ved Menneffetd Haand, faa er det dog fandelig Guds eget Bork; hvoraf Enhver fan flutte, at det er noget langt Høiere, end den ftovite Hilgens Gjerning; thi hvad førre Gjerninger fan man gjøre, end Guds Gjerning? Men her har Djævelen travelt med at blænde 08 med ct falff Skin og føre os fra Guds Værk til egen Gjerning; thi vet hav ot langt prægfigere Udfeende, at en Gjernings > Helgen") gjør mange tunge og fore Gjerninger, og alle agte vi langt høiere, hvad vi gjøre og fortjene, end hvad Gud virker. Men Skriften lærer faaledes: Om man famfede alle deslige Helgeners Gjers ninger tilhobe, faa cr det dog vift, at hvor deiligt et Sin de end ville have, faa vare de dog iffe faa wdle og gode, fom om Gud tog et Halmfiraa op af Jorden. Hvorfor? Fordi Perfonen er ædlere og bedre. Nu maa man iffe ber agte Perfonen efter Gjerningerne, men Gjerningerne efter Perforen, fra. hvem de maae hente deres Værd. — Men det vil den vanvittige Fornuft ikke fee og erfjende, og, cfterdi Guds Gjerning ikke har det udvortes Skin, fom de Gjerninger, vi gjøre, faa ffal den heller ikke gjælde Noget.
*) Egentlig en Kartheufermunt, — Muntelivet og den Hellighed, fom derved føgtes, nwones her. fom ofte, iftedetfor felvvalgt Hellighed eller Gjerningshellighed i Almindelighed.
det, end ef Guds eller guddommeligt Vand, ikke fordi Bandet i fig felv er ædlere end andet Band, men fordi Guds Ord og Bud fommer dertil. Derfor er det idelt Djævelffab, at vore nye Aander, til Befpottelfe for Daaben, adffille Guds Ord og Indftiftelfe derfra, og bes tragte den iffe anderledes end det Vand, font man øfer af Brønden, og fomme faa frem med ugudeligt Snak vg figes Hvad ffulde vel en Haandfuld Vand hjælpe Sjelen 2 Sa, hvem væd iffe, at, naar Vandet og Ordet i Daaben adffilles, da bliver Vand Vand? Men hvor tør du med fræf Haand vove at gribe ind i Guds Judftiftelfe og rive det Foftuligiie Klenodie derfra, hvormed Gud hav forbun Det og indfattet det, og fom han aldrig vil, fal adftilles derfra? Thi Kjærnen i Vandet er Guds Ord eller Bud og Guds Navn, og denne Skat er langt høiere og ædlere, end Himmelen og Jorden. 6. Fat nu altfaa vel den Forfkjel, at Daaben er sen langt anden Ting, end alt andet Vand, ikke med Heri fyn til Daabs-Bandeté naturlige Væfen og Beffaffenhed, men fordi her fommer noget AÆdlere til; thi Gud Selv føler fin Are og Herlighed dertil og lægger fin almægs tige Kraft deri. Derfor er bet ikke alene et naturligt Band, men et guddommeligt, himmelffe, helligt og faligt Band, og hvilke andre Navne man nu vil prife det med, Altfammen for Ordets Skyld, fom er et himmelff og herligt Ord, hvilket Ingen tilfulde fan prife, thi det har og formaaer Alt, hvad Gud er. Deraf har ogfaa Daaben fit Bæfen, fom giver det Navn af et Saframente; hvorfor ogfaa den hellige Auguftinus figer: Rad Drdet komme. til Elementet (den fynlige, legems lige Ting), vg. der bliver et Saframente deraf, d. e. en hellig og guddommelig Ting.
8. For det Andet, efterat så nu vide, fab Daaben er, og hvad man ffal troe om den, made Vi ogs faa lære, hvorfor og hvortil den er indfat, 'det er, Hvad den gavner, giver og forffaffer. DOgfaa dette fan man iffe fatte bedre, end af de ovenfor anførte Ghrifti Ord: Hvo fom froer og bliver døbt, fkal blive falig, Fat det da paa det Alleveenfoldigfte faas ledes: Daabens Kraft, Virkning, Gavin, Frugt og Eudes maal er at gjøre falig, Thi man døber Ingen, for at han ffal blive en Fyrfte paa Jorden, men, fom Ors dene lyde, for at han ffal blive falig. Men at blive falig, veed man vel, er at vorde forløft fra Synden, Døden og Djævelen, at fomme i Ehvifti Rige og evig feve med Ham, Der feer du da atter, hvor dyrebar og vigtig Daaben maa agtes at være, efterdi vi i famme modtage en faa uudfigelig herlig Stat;
+) "Badevtanfe," et Ord, hvorved man vilde tilfjendegive, at Daae ben ei var andet end en almindelig. Badning i Bandet.
den vette Betydning af Daaben fom Bad fee Tit. 3, 5, Epp 5, 26.
fore Ting. Men Ordet gjør det, og at, fom ovenfor er fagt, Guds Navn er deri. Thi hvor Guds Navn er, der maa ogfaa være Liv og Salighed, faa det med Mette hedder et guddommeligt, faligt, frugtbart og naaderigt Bands ved Ordet faaer det den Kraft, at det vorder of Gjenfødelfens Bad, fom St. Paulus fals der det i fit Brev til Titus 3, 5.
10. Nu ere Hine faa daarlige, at de adbffille Troen pg den Ting, hvortil, jøndt det ev en udvortes Ting, "Troen ev bunden. Ja, det maa og ffal være en udvors teg Ting, paa det at man fan fatte og gribe det med Eandferne, 'og derved bringe det ind i Hjertet; faaledes er det hele Evangelium jo en udvorted og mundtlig Præz bifen. Kort fagt, hvad Gud Faber og virker i og, bet vil Han virke ved faadan udvortes Yndfriftelfe. Hvor han nu taler, ja hvorhen Hang Drd vifer og og hvorved Han taler, der ffal Troen fee hen og holde fig derved. Nu have vi her de Ord: Den, fom troer og bliver døbt, fFal blive falig. Hvorom er diske Ord talte, uden om Daaben, det er, Vandet indefluttet i Guds Befaling? Deraf følger, at Den, fom forkafter Daaben, Den fortafter Guds Ord, Troen vg Ghriftum, fom henvifer og binder og til Daaben.
11. For det Tredie, faafom vi fjende Daabens ftore Gavn og Kraft, faa lad og videre fee, hvem den Perfon er, der annammer Daabens Gavn og Gave. Dgfaa dette er paa det Stjønnefte og Klarefte udtrykt ved de Ord: Hvo fom troer og bliver døbt, ffal blive falig, det ex: Troen alene gjør Menneffet ffiffet til med Gavn at annamme det frelfende guddom melige Band. Thi, efterdi Saadant her foreholdes og forjættes og i Ordene, fom ledfage Vandet, faa fan det iffe modtages anderledes, end derved, at vi troe det af ganffe Hjerte; uden Tro er Daaben ikke til nogen Gavn for og, endfFjøndt den i og for fig felv er en guddommes lig uvurdeerlig Skat. Af den Grund formaaer det enefte Ord: Hvo fom troer," faa Meget, at det udelukker og fordømmer alle de Gjerninger, fom vi kunne ville fos retage og i den Mening, derved at erhverve og fortjene Galigheden. Thi det er uigjenfaldelig befluttet: hvad der iffe er Tro, det udretter flet Intet til Salighed, det modtager Intet. Men figer man, fom man plejer: »Daaben felv er dog vgfaa en Gjerning, og du figer, at Gjerninger ikke gjælde til Salighed: naar mi Daaben, fom er en Gjerning, gjør falig, hvorledes bliver det da med Troen 2" — da er Svaret: det er fandt: vore Gjerz ninger due viftnof iffe til Salighed; men Daaben er ikke vor, men Guds Gjerning (thi du maa, fom fagt, vidt ffjelne mellem Chrifti Daab og ,,Badedbaaben"*)), og Guds Gjerninger ere nødvendige til Salighed, og de udcluffe ei Troen, men fordre den, thi uden Tro kunde man iffe fatte bent. Thi derved, at du lader gyde Vand over dig, har du. endnu ikke. annammet eller bevaret Daaben faaleded, at den gavner dig noget; men da forft bliver den dig til Gavn, naar du lader dig døbe i Kraft af Guds Befaling og Indftiftelfe, og i Guds Navn, for i Bandet at modtage den forjættede Salighed. Det fan nu hverfen Haanden eller legemet gjøre, men det fan alene fice ved Hjertets Tro.
12. Saaledes feer du klarlig, at her er ingen Gjerning foretaget af og, men en Stat, fom Gud giver 08, og fom Troen griber; ligefom den Herre Ghriftus paa Korfet ikke er en Gjerning, men en Efat, indefluttet og forelagt og i Ordet, for at annammes af Troen. Derfor gjøre Modftanderne og Uret, naar de raabe imod og, fom om vi forfaftede Troen, da det dog fun er den, hvorpaa vi drive, fom paa noget faa aldeles Nødvendigt,-at vi uden den Intet kunne modtage og nyde.
+) Se Anm, S, 8.
11. Derfor giver Daaben den Ehriftne hans hele Levetid igjennem Nok at lære og øve fig paa; thi han maa uafladelig føge efter en faftere og faftere Tro paa, hvad Daaben tilfiger og bringer, nemlig Seier over Djæs velen og Døden, Syndernes Forladelfe, Guds Naade, den hele Ghriftum og den Hellig Aand med Hans Gaver. Kort fagt, Daabens Rigdomme overgaae faa aldeles al menneffelig Tanke, at, naar vor ffrøbelige, frygtfomme Natur vil grudle devover, maa den vel tvivle paa, om det ogfaa fan være fandt. Tænk fun felv efter: Var der en Læge, fom forftod den Kunft at frie Folk fra Døden, eller for ftedfe at gjøre dem levende igjen, naar de vare døde, hvor vilde da ikke Store og Smaa frømme til ham, hvor vilde da ikke al Verden lade det regne og free over ham med Guld og Sølv, faa at de Fattige vilde have Mote med at naae ham for de Riges Skyld! Men nu bliver her i Daaben til Enhver og for Intet bragt en faaban Skat, et faadant kægemiddel, fom opfluger Døden og opholder Menneffet ilive evindelig.
15. Bi ftulle da faaledes betragte Daaben og føre o8 den til Nytte, at vi fiyrfe og trafte og ved den, naar vore Cynder og Samvittigheden befvære og, og fige: Jeg er dog døbt; men cr jeg debt, faa er det mig ogs faa forjættet, at jeg ftal blive falig og have Det evige Liv baade paa Sjel og Legeme" "I.
+) Bi maa ikke glemme, at det Menneffe, fom faaledes med Grund ffal funne trøfte fig ved fin Daab, maa være en oprigtig, Yde myg og bodfærdig Sjel. der mener det ærligt med Gud og fin Ealigbed, iffe alene ængftes og bæver for Guds Straf, men inderlig bedrøves over fin Synd, hader og afffyer den, af ganffe Hjerte længes efter af blive den quit og har den alvorlige Billie af benytte al den Kraft, fom dertil af Gud forundes ham. Vil den ubodfærdige Synder, der enten gaaer hen i Sifforhed eller fun med en ængftet Samvittighed føler fin Synd uden af hade den, uden af ville vorde den quit, uden at ville føge den Naade, fom dertil tilbydes ham, uden ved denne Naade at lade fig frigjøre fra Syndens Magt, vil en Saavan holde fin Eamvittighed i Søvn eller døve dens bebreidende Nøft med Tanken om, af ban engang er døbt i Sefu Navn til Salighed, da bedrager han fig forfærdelig; for ham bar Daaben tabt fin Velfignelfe, fin underfulde Naadese Kraft til Ealiggjørelfe, for ham vorder Daaben til Dom, iftedetfor til Frelfe, og fo mere han føler paa, at han er døbt, vefto faftere holder Dfævelen ham i fine Lænfer;
beclagtig, fal bringe ham i Himmerig, defto nærmere er han Helvede. Den redeligt angrende og i Sandhed. og Oprigtige hed bodfærdige Synder derimod, der med Gru og dyb Bedrøvelfe vender fig fra Synden, og med den forlorne Søn atter vil gage hjem til fin himmelffe Fader og denne Faders Huus, hungrende og tørftende efter Maade, hungrende og tørftende efter at blive Guds ringefte Tjener, — han fan og ffal under fit Hjertes Tvivl og anfægtende Kummer, naar det fortner for hans Øie, og det border ham uvik, om Herren ogfaa fan ans namme ham, fan gjøre en faadan Synder falig, han fan og ffal da, figer jeg, ihufomme fin Daabs Naade, da Gud for Intet gav ham Synds-Forladelfe og det evige Liv; og ffjondt ban dybt maa Famme fig, naar han betænker fit Affald fra Daabs-Pagten, faa fal dette Affald dog ikke hindre ham i at toe, at Gud aldrig er affaldet fra ham, at Guds Fore fættelfe ftaaer evig faft, faafom den var bygget paa Guds frie Naade og Billie, og at den Herre, der mede deelte Barnet, fom Intet havde fortjent og fom Intet funde give til Gjengiæld, ja fom af Naturen var et Vredens Barn, fin faliggjørende Naade og Decl i fit Nige, den Herre vil ikke bortftøde den fra de vildfarende Veie tilbagevendende Synder, hvor ftor end hans Synd har været, men lade ham nyde Godt af hans Daab, lade ham faae og beholde de fa lige Naadegaver, han engang annammede, da han øvergjødes iffe med Vand alene, men med Jefu Ehrifti fra al Synd ren= fende Blod. Jeg er dog engang døbt i Guds Navn — fan en faadan Synder fige -— Han har dog engang antaget mig til fit Barn. Jeg er dog engang overgivet til min Frelfer og optaget i Hans Samfund; Han har dog nærmeft Ret til mig, jeg hører dog egentlig Ham til; Han betegnede mig den Gang med fit Kors, lagde Hænderne paa mig, velfignede mig og venfede mig ved fit Blod. Heg har rigtignok længe været borte fra Sam og bedrøvet Ham meget, men han vil dog vift fomme Barndoms-Pagten ihu og atter annamme mig under fine Vingers Skygge, udtales, for at Sjelen fan annamme dette. Efterdi nu begge Dele, Bandet og Ordet, ere een Daab, faa maa vgfaa baade Legeme og Sjel vorde falige og leve evindelig, Sjelen ved Ordet, paa hvilfet den kroer, men Legemet, fordi det er forenet med Sjelen og annam: mer Daaben, faavidt det fan annamme den. Derfor have vi hverken paa Sjel eller Legeme noget fofteligere Klenoz die, end Daaben; thi derved vorde vi hellige og falige, hvilfet eller intet Liv, ingen Gjerning paa Jorden fan udrette. Dette være nu her Nok talt om Daabend Bes fen, Nytte og Brug.
16. Her møder og et Spørgsmaal, hvormed Djæz velen ved fine Sekter forvirrer Verden, nemlig Spørgss maalet om Barne-Daab, om Børnene ogfaa troe og have annammet en ret Daab? Hertil føare vi fortelig: Den enfoldige vife faadant Spørgsmaal fra fig til de Lærde! Men vil du fvare, faa foar faaledes: At BarnezDaaben behager Ehriftus, det bevifes tils fulde af hans egen Gjerning, idet Gud nemlig helliggjør Mange af dem, fom faaleded ere døbte, og har givet dem den HelligAand; endnu den Dag idag ere der Mange, Hos hvilfe man faavel af deres lære fom deres Liv feer, at de have den HelligzAand.  DOgfaa og er det jo af Guds Naade givet, at funne udlægge den hellige Skrift og erfjende Chriftum, hvilket ingenlunde fan ffee uden ved den Hellig-Aand. Men derfom Gud ikke antog Børs nenes Daab for gyldig, faa vilde Han heller ikke give nogen af dem den Hellig-Aand, ja ikke den mindfte Deel af Yandens Gaver; fort fagt, igjennem faa mange Aars hundreder, fom indtil denne Dag ere forløbne, (i hvilke Menneffene ere døbte fom Børn) ffulde intet chriftent Menneffe have været paa Jorden. - Efterdi nu Gud bes fræfter Daaben ved at meddele fin Hellig z Aand til de Døbte, hvilfet fynderlig fpores hos enkelte af Fædrene, faafom St. Bernhard, Gerfon, Joh. Hufs og Andre, og den hellige Hriftelige Kirke aldrig indtil Verdens Ende fal forgaae, faa maa vi befjende, at Barnes Daaben er Gud velbehagelig; thi Han fan jo ikke modfige Sig Selv, iffe underftøtte Løgn og Ugudelighed eller give fin Naade og Yand dertil. Dette er det bedfte og fraftigite Beviis for de Cenfoldige og Ufærde; thi man vil ikke kunne bes røve og eller omftøde den Artikel: Jeg troer (paa) den hellige almindelige Kirke, de Helliges Samfund. :
17. Fremdeleg paaftaae vi, at det (hvad Daas bend Væfen angaaer) ikke fommer an paa, om Den, fom døbes, troer eller ikke troer®), thi derved bliver Daas ben iffe i og for fig felv en falff Daab; men paa Guds Ord og Bud fommer Alt an. Dette grunder fig nu paa, hvad jeg ovenfor fagde, at Daaben ei er andet, end Vand og Guds Ord, der ere forenede tilfammen, det er: Naar Ordet er hod Bandet, da er det en ret Daab, om faa Troen iffe fommer dertil; thi min Tro frembringer iffe Daaben, den modtager fun Daaben Nu bliver Daaben felv ikke uret, fordi den modtages eller bruges urigtigt, da den, fom fagt, ikke er bunden til vor Tro, men til Guds Ord. Om f. Er.
+) Luther faler nemlig her itfe om Daabens Gavn og Frugt, der visfelig berocr paa Troen, men om Daabs- Handlingen i fig felv, fom en guddommelig Gjerning.
feri og i en ugudelig Henfigt, fom den Dag idag og bes gierede Daaben, og vi døbte ham med alt Alvor, faa ffulde vi ikke deftomindre fige, at denne Daab var als beled ret; thi Bandet og Guds Ord er her tilftede, oms endffjøndt hiin Perfon iffe annammer dem, fom ban ffulde, ligefom de, der gane uværdigen til Herrens Bord, amtamme det rette Sakramente, omendfkjøndt de ikke troe. © 18. Gaa bortfalde altfaa alle Sekterernes Sndvenz binger. Thi, fom fagt, om end Børnene manglede Tro, (hvad dog, fom vi have viift, ei er Tilfældet), faa var Daaben dog ret og de ffulde ingenlunde døbes om igjen; ligefom Nadverens Sakramente ei heller taber det Mindfte af fit Bæfen og Værd, om Menneffet end med ondt Forfæt nyder det, og det heller ikke burde tillades, at han, for Misbrugens Skyld, i famme Stund atter nød det, fom om han forhen iffe virkelig havde annammet Gaframentet. Dette vilde være paa det Høiefte at fors haane og befpotte Gaframentet. Hvorledes komme vi til at paaftaae, at Guds Ord og Sndftiftelfe ffulde være urettelig og Intet gjælde, fordi vi urettelig bruge famme? Derfor figer jeg: »Hav du ikke rettelig troet før, faa tro nu, og flig ba: Daaben var viskelig ret, men jeg har, desværre, iffe modtaget den ret." Thi jeg felv og Alle, fom lade fig døbe, nodes til at tale faaledes for Gud: Jeg fommer her i min og Andres Tro; dog fan jeg iffe bygge derpaa, at jeg troer, og at Mange bede for mig, men derpaa ftoler jeg, at det er dit Ord og Bud; ligefom jeg gaaer til Nadveren, iffe paa min Tro, men paa Ehvifti Ord; jeg være nu ftærf eller foag, derfor lader jeg Gud rande; men det veed jeg, at Han byder mig at gane hen, at æde og drikke ved fit Bord, 0g at Han giver mig fit legeme og Blod: det vil ikke Iyve eller bedrage mig.
19. Eaaledes gjøre vi ogfaa med Barne Daaben: Bi bære Barnet frem i den Tanke og det Haab, at det troer 5), og vi'bede, at Gud vil give det Troen; dog bøbe vi det iffe paa Grund af denne Tro, men alene fordi Gud har befalet det. - Hvorfor det? Fordi vi vide, at Gud ikke lyver. Jeg og min Næfte, og, fort fagt, alle Menneffer funne feile og ffuffe, men Guds Ord fan iffe feile.
20. Derfor, er det hovmodige og daarlige Aander, fom flutte faaledes: Hvor Troen iffe er vet, der ev Daas ben iffe heller. ret. Det er, fom om jeg vilde fige: Naar jeg itfe troer paa Ghriftug, faa er Ehriftng Intet; naar jeg iffe er lydig, faa er Fader, Moder og Øvrighed Sutet. Er det at flutte vet: Naar En ikke gjør, hvad han ffal gjøre, faa er Tingen i fig felv Jutet og gjælder Jntet 2 Kjære, vend det heller om og flig: Derved, at man urcttelig annammer Daaben, bevifes netop Daaben felv at være vet. Thi, derfom den ikfe i og for fig felv var ret, faa funde man iffe misbruge den eller tage den forfængelig. Derfor hedder. det: En Tings Misbrug borttager iffe dens Væfen, men bekræfter det; Guld blis ver iffe deftomindre Guld, om end en Skjøge bærer det med Synd og Skam.
+) Sværmere kaldes i Kirken De, fom i deres aandelige Straben og Mørelfe ikke vil bøie fig under den chriftne Tro og Guds af Propheterne og Apoftlerne forkyndte og i Gfrifterne nedlagte Ord, men være Høge øver Troen og Ordet, og paa egen Haand dømme om aan» delige Ting, Guds Væfen, Villie og Gjerninger, om Netfærdigheds. Helligheds og Salighedd Vei, €Evarmere ere faales bes' de, fom mene, uden noget udvortes Ord, blot ved en umiddelbar indvortes Oplysning af Gud eller en guddommelig SIndflydelfe Cet indre Ord) at fulle fomme til Eandheds Kundffab og Crfiendelfe, og fom derfor tale om anden, fom driver dem, medens de enten aabenbar forffyde Ordet. hvorigennem Guds Aand aabenbarer Sandheden, eller dog rvingeagte det, idet de ikke vil erfiende, Hvad det figer, men fordreie det, for af faae en Mening ud af det, fom be falde den aandelige.
Luthers Tid Gfendøberne (hvis aandelige Slægt fremdeles Te ver) fom, idet de pralede af at drives af A anden, foragtede Ordet og de øvrige udvortes Naademivler, forkaftede de hidtil bruges lige Rivfeftitte, ifær Barnedaaben, famt nægtede at erkjende og adlyde den verdslige Øvrighed fom indfat af Gud. Saadanne Gværmere ere overhovedet alle de, fom i deres Dom over aan= Belige Ting lade fig lede af dunkle forvirrede Følelfer eller af en levende og fyrig Sndbildningskraft, og fom anfee og udgive de Tanker, fom deraf danne fig i deres Sndre, for guddommelig Sandhed. Sværmere ere endelig vgfaa de, fom ved deres egen Fornufts Lys og deres egen moralfte Følelfes eller Friheds Kraft mene at finde og følge Sandhedens Bei til Salighed, og faaledes at kunne undvære den HelligeAands Oplysning, Ordets og de øriftelige Naademidlers Brug. Alle diske, faavidt de virkelig af Hjertet elffe det, fom de falde Sandhed, og med en alvorlig og fevende Jver omgaaes dermed, fværme: be foærme udenfor Guds Ord, udenfor Sandhedens Kilde, og, faalænge de ikke vil fandfe med dette Eværmeri og bøie Øre og Hjerte til Ordet, famt lade dette Ord blive Dommer og Herre over al deres Følelfe, Fornuft og Tanke, fomme de iffe til Sandheds Erffendelfe. Vil du derfor, o Menneffe, hvo du end er, fom føler dit Hjerte levende bevæget til at føge efter Gud og det evige Liv, efter din Sjels Srelfe og de aandelige gøde Ting, vil du undgane Svermez vieté Afvei, fom visfelig fører til Fordærvelfe, da hold dig eenfoldig til din Daabs-Pagt, vælg i Troffab mod denne Pagt Guds Ord i de hellige Skrifter og ifær det nye Teftamente, til din Veileder og til den Regel, hvorefter du bedømmer af Lære, ja Alt, hvad du ellers hører og læfer om aandelige Ting. Hold dig med barnlig Tro til dette Ords fimple Mening. Forftaaer du end ikke altid denne, ere der end mange enfelte Steder, fom vil være dig dunkle, faa vil du bog altid, naar du kæfer med den drifing Tro, du bekjendte førft blive vptagne i de Chyriftneg Samfund. Men Tegs net eller den ubdvorted Handling er den, at man neds fænfer og i Bandet, fom gaaer over og, og derpaa atter drager og op deraf. — Thi diske to Stykker: at fynfe under Bandet og atter at komme op, ans tyder Daabens Kraft og Gjerning 4)
ved Daaben, og med rolig Eftertante, famt derhos eenfoldig og inderlig beder til Gud, at Han vil hjælpe dig, forftaae faa Meget, fom for dig er fornødent, du vil altid fatte Hoveds fummen af Saligheds-Læren, Hold da faft herved, lad bet, bu iffe forftaaer, beroe, indtil Gud paa en eller anden Maade oplyfer dig om det, du fal vide, og naar Noget fors fyndes dig, fom ikke femmer overens med det, fom fkrevet ftaaer, med Guds Ords fimple, cenfoldige Mening, faa forfaft det, om det end falded Fornuftens, Aandens eller Jefu Ehrifti Lære; thi Satan fan paatage fig Skins net af en Lyfets Engel, fa af den Hellig» Aand og Ehriftus Selv. Agt ogfaa vel paa dit eget Hfertes Følelfer og paa din Fornufts Tanker, og tro ingen af dem, naar de itfe bøie fig under Guds Ord og beftaae for dette Ords Domftol. Huff altid paa, at det ikke er dine Tanker og dine Følelfer, der fak raade over, forklare og lægge Mening i Guds Ord, men at det er Guds Ord, fom al raade over, oplyfe og Lægge ret Mening i din Fornuft og dit Hjerte. Jo flittigere du da holder ved i Bønnen og Ordets Betragtning, defo mere Adgang vil den Aand, fom taler i Ordet, faae til bit Hjerte, defto nøiere vil du lære din Frelfer at kjende og det Liv, fom det gjenfødte Mennefte fører.
+) Luther har her for Pie Daabens Udførelfe ved Sænken eller Dukken under Bandet. At han ikke anfeer denne Maade at fors rette Daaben paa for nødvendig, har han felv erklæret. og det ligger baade i Ordets og i Sagens Betydning, at Ov erg y= belfe med Band er en aldeles gyldig Daabsmaade, ligefom ogfaa ,Daabens Kraft og Gjerning" bliver den famme, hvad en= ten den betegnes ved Død og Opftandelfe eller ved Aftdættelfe og Renfelfe, hvad Luther ogfaa felv firar herefter CS. 22, Lin, 5 Å.) Andet, end den gamle Adams Dødelfe og det nye Mens neffeg. Opftandelfe, hvilke begge Dele vort hele Liv igjen nem ffal ffee i 08, faaledes, at et riftent Liv ei er Andet end en daglig Daab, cengang begyndt, men fedfe virfkfom. Thi det maa uden Afladelfe ffee, at man uds renfer, hvad der tilhører den gamle Adam, og at Det, fom tilhører den nye, fremfommer. Hvad er da det gamle Menneffe (den gamle Adam)? Det er den Natur, fom er og medfødt fra Adam, og fom er bitter, hadff, mig: undelig, ukydfE, gjerrig, dorff, hoffærdig, vantro, kort fagt, befmittet med alehaande Lafter og uduelig til alt Godt.
23. Dette er den rette Brug af Daaben mellem Ghriftne, hvilfen Brug bliver antydet ved Neddyypelfe i Bandet. Hvor nu en faadan Daabens Øvelfe ikke feer, men den gamle Adam gives frit Raaderum, faa at han daglig vorder ftærfere og færfere, der fan man iffe fige, at Daaben bruges; tvertimod, der firided mod Daaben. Thi de, fom ere udenfor Chriftus, kan ci Andet, end Dag for Dag blive værre og værre, fom ogs faa Ordfproget lyder og Sandheden er: Jo længere jo værre.
tilffendegiver, Det førfte Billede er brugt i Rom. 6. 3 F., det ans bet er Vet i Skriften almindelight brugte; fee f. Er. 1 Cor, 6, 11. Eph. 5, 26. Ebr, 10, 22, 1 Pet, 3, 21, (fml Es. 36, 25.) og gjerrig, faaledes at Udyden fra Ungdommen. af ops vorer og gager frem ad med ham. Hod det fpæde Barn yttrer fig iffe nogen færegen Udyd, men, naar det vorer til, bliver det gjenftridigt og befmittet af allehaande Ureenhed; Fommer det til fuld Mauds-Alder, faa øves Lafterne vet, jo længere, jo mere. Saaledes følger det gamle Menneffe beftandig fin Natur, naar man iffe ved Daabens Kraft hindrer og tæmmer det; men paa den anden Side, naar man er bleven Shriften, aftager det daglig, indtil det aldeles underganer. Og det er ret at uedfænfes i Daaben, og daglig atter opftaac. Saaledes er det udvortes Tegn givet, ikke alene, for kraftig at virke, men ogfaa for at antyde Noget. Hvor nu Troen med dend Frugter findes, der er altfaa iffe blot Betyds ningen, men Gjerningen felv +); men hvor Tro iffe cr, der bliver Daaben blot ct ufrugtbart Tegn.
21. Dg her fecr du, at Daaben baade med fin Kraft og Vetydning ogfaa indbefatter det tredie Safras mente, fom man har faldet Boden, faafom denne egente lig iffe er Andet, end Daaben eller Daabens beftandige Øvelfe. Thi hvad betyder vel Boden Andet, end med Alvor at angribe det gamle Menneffe og træde ind i et nyt (aaudeligt) Liv? Derfor, nasr du lever i Bod, faa omgaacé du i Daaben, der ikke alene antyder, men ogfaa virfer, begynder og øver et faadant nyt viv, Deri gives nemlig. Naade, Vand og Kraft til at undertrykke det gamle Menneffe, faa at det nye fremkommer og ftyrkes.
+) nemlig det gamle Mennefles Død og det nye Menneffes Dp frandelfe.
Nogen falder fra og fonder, faa fager Adgangen ham bog altid aaben til den, faa han paany fan fane Kraft til at underfafte fig det gamle Menneffe. Men med Band ffal han ikke mere overgydes; thi, om man end hundrede Gange lod fig nedfænke i Band, faa er det bog iffe mere end een Daab, men Daabens Gjerning -og Betydning fortfættes og vedbliver fiedfe. Saaledes er Boden ei Andet, end en Tilbagevenden vg Hens stræben til Daaben, faa at man atter føger og øver, hvad man tilforn havde begyndt, men vendt fig bort fra.
25. Dette figer jeg, for at man iffe ffal falde paa den Tanke, fom vi i lang Tid have næret, idet vi nemlig have meent, at, naar vi ført vare faldne i Synd, faa var Daaben forbi, faa at vi iffe mere Funne bruge den: Aarfagen til denne Vildfarelfe er, at man iffe betragter Daaben videre, end efter den udvortes Handling, fom eengang er ffeet og fuldfommet. Saa er ogfaa hiin Tanke beftyrfet ved nogle Ord hos St. Hieronymus, fom i et af fine Skrifter figer, at Boden er det andet Bret, hvorpaa vi mane fosmme ud af denne Verdens Hav og komme over (Dødens Strom), efterat det Skid (nemlig Daaben) er fønderbyudt, i hvilket vi indtræde og fare over, naar vi indlemmes i Ehriftenheden. Derved bliver nu Daabens Brug berøvet og, faa at den ikke mere fan gavne og. Derfor er det ikke vet talt eller ikke vet forftaaet; thi Skibet (Daaben) fønderbrydes ikke, faafom det er Guds Værk, og ei vor egen Gjerning; men' vel ffeer det, at vi glide og falde ud. Falder da Nogen ud, da fee han til, at han igjen føømmer til Gfibet og holder fig faft derved, indtil han atter bliver optaget deri, og føres frem deri, fom han havde begyndt 9.
+) Et andet Sted udvikler Luther fin Mening nøiere faaledes : "Dette Skid (Daaben) forbliver faft og uovervindeligt, og vor= yder aldrig flagen iftyffer; i det blive alle de førte, fom fare stil Salighedens Havn, Eføndt det vel feer, at Mange formas uftelig fpringe ud af Sfibet i Havet og omfomme. Det er »Saabanne, fom førlade Troen paa Forjættelfen og fyrte fig vi Synden. Men Skibet felv bliver, og gaaer uanfægtet fin »Gang. Kan den Faldne ved Naadens Kraft atter fomme i »Gtibet, faa bliver han, iffe paa noget Bret, men paa hele Skibet, fort til Livet. Det er Den, fom ved Troen atter spender tilbage til Guds fafte og blivende Forjættelfe,« Hvilke frøfielige Ord for den bodferdige Synder! hvilket Lys tænde be ikke i Mørket, naar vi med Sorg og Angeft føle, at vi have fvigtet vor Daabs Pagt, og det faaer levende for og, af vi dog fun ved Daabens Naade fan vorde Guys Børn og Himlens Arvinger! ledes bliver ogfaa al Hans Stat og Gave.  Ligefom Syndernes Forladelfe nu engang er nedlagt I Daaben, faaledeg bliver den der daglig, faalænge vi leve, det er, faalænge vi bære det gamle Menneffe om med 08 *);
ySefud kom med Vand." Af TB. Birkedal. ++)
Fefus fom med Band, det er: Han fom med den hellige Daab fom en Gave til den fondige Mennefkeflægt. Gaa var det bejluttet i det evige Viisdoms Naad, at det faldne Mennefke," for at indkomme i Guds Rige, ffulde fødes paany af Band og Aandt 7); thi ikke denne vor gamle Natur, fom fordærves ved bedragelige Lyfter" 2), fan nogenfinde frelfes og fane Deel i Hellighedens Rige, men der maa ffabes en ny Natur i og;
+) Saa vift fom det derfor. er, af enhver angergiven Synder, naar han vender om til Gud og annammer Ehviftum i Troen, atter vorder declagtiggiovt i Daabens hele Velfignelfe, nemlig Eyudernes Forfadelfe og det evige Liv, faa vift er det ogfar, at den Synder fom i Ubodfærdighed og Vantro vedbliver at bortftobe Daabens Naade og Kraft fra fig, han faber vgfaa for evig den Skat, han annammede, da han døbtes, og, engang udfiyrtet af Stibet, finder han def aldrig mere, men fonter baabløs ned i Foroærvelfens bundløfe Ufgrund.
*4) See hans Poftille , Synd og Naade, i Prod. paa Faftelavnsfønvag.
1) Joy. 3, 5. 2) Ep). 4, 22, himmelffe Adams Billedet 1), derfom vi cllerd ftulle faligs gjøres. Men dette ffeeri Daaben; thi den er,Igjens fødelfeng og Fornyelfens Bad i den Helligaand* 2), i Daaben overgives det gamle Meuneffe til Døden, medens et nyt Menneffe, »der er ffabt efter Gud i Sandhedens Retfærdighed og Hellighed 3), opftager til Livets; ,,vi ere begravne ved Daaben med Ehriftus til Døden, paa det at ligefom Ghriftus opftod fra de Døde formedelft Fades rend Derlighed, faa ffulle øgfaa vi vandre i et nyt Levnet" 4. Ga, ved Daaben fommer Herren til og og tager Bolig i vore Hjerter, fom ffrevet fager: ,, Bide I iffe, at I, faamange fom ere døbte til Ehriftum, have iført Ghriffum 2 5) Der ligge da hemmelighedsfulde, igienfødende Kræfter i den Daab, vi alle have annams met: det Vand, fom der frømmer, det er ikke almindeligt Band, fom fun fan renfe legemet, men Band, fom fan renfe Ejelen. Men, for at hellige dette Daabens Band, for deri af efterlade himmelfte Kræfter, at Den, der nede fteg beri fom en Eyuder, kunde opftaae deraf fom. et Guds Barn, derfor lod vor Frelfer fig felv nedfæntke i Jorz dans Bølger, og nu, hvorfombelft Daabens Kildevæld firømmer, der er ogfaa Sgicnfodelfens Kraft tilftede. Det er, fom om vor fjære Frelfer paa en aandelig Maade har ledet Jordans Flod, hvori Han felv ncdfteg, igjennem Landene, for at fornye Jordens Skiffelfe. Verden lage fom en flor, uhyre Ørfen, hvori alt Liv var visnet:
1) 1 Cor. 15, 49. 2) Tit. 3, 5. 3) Epp. 4, 24 4) Rom. 6, 4. 5) Gal, 3, 27.
megen Bandtrivfel, Død og Fordervelfe felv der, hvor denne Livfend Flod vinder, det er ei, fordi Daaben ikke i fig felv fan føre og har ført friffe Livsftrømme over Sorden, men fordi Jorden har iffe villet annamme ,, Bands badetsg** gjenfødende og gjenffabende Kraft, men er bleven faft i fin Hovmod og Synd. Thi vel er Daaben Lis vets Flod, men, for at den fan faae Lov at blive det; maa Troen annamme Daabens Naadegave, fom det heds der: Hvo fom troer og bliver døbt, fal blive falig,* "I Gaa har da vor Herre Jefus blandet og tilberedet et faligt Bad paa Jorden, idet Han felv lod fig døbe i Jors band Bølger, og efterlod fit hinmelffe Væfens Kræfter i bet faaledes helligede Vand; og denne fin egen Daab har Han ffjænket og, faa at vi i Daaben blive omgrebne; gjennemtrængte af Hans Forløsnings Kræfter til at have det evige Liv formedelft Ham, til at gjenfødes til et føvende Haab  formedelit Jef Ehvifti Opftandelfe". 2) Saalebed Fom Han da med Vand", fom med Daa ben, fom Judgangen til Guds Rige. — Men, hvorledes blev vel det Vand, hvormed vi døbtes, til en faadan Daab ©, mine Venner! vi vide det jo vel, at Guds Rige har fine ftove vg dybe Hemmeligheder, »hvilke det ikke er gi vet noget Menneffe at udfige 3); en faadan Hemmelig hed er Daabens hellige Væfen. Men kunne vi end ikke udgrunde dette hviværdige Saframenteg inderfte Væfen, hvorledes det gaaer til, at Menneffet deri gjenfødes, 0, vi vide dog nof, for at forftaae, hvad der gjør et »Bandbad"
5) Mare, 16, 16. 2) 1 Petr, 1, 3. + 3)
' bhøihellige Indftiftelfe fra alle felvgjorte Renfelfer. Thi, fom Luther figer, uden Ordet er Bandet fun Vand, og ingen Daab faaledeg figer ogfaa Apoftelen Paulus, at Daaben er et .Renfelfes Vandbad ved Drdet** 1); og deraf vide vi da, at fun den Daab, der er forbundet med det almægtige Ord af den Herre, der taler, faa bet ffeer, og byder, faa det ftaaer ders 2), er en ret Daab, Vi kunne fremdeles vide, at Daaben maa være at føge og finde i Kirken, om hvilfen Herren felv figer: »at Helvedes Porte ikke fule faae Overhaand over den 3); thi, var Daaben iffe at finde der i den hellige almindes lige Kirke, var der altfaa der ikke noget Igjenfødelfens og Fornyelfens Bad i den Helligaand, da havde jo Hel vedes Porte faget Overmagt, og Jefu Ord var blevet til Løgn. Sa, Herren har givet fin hellige Daab til Kirken paa Jorden: fun den har ved fine Tjenere Met og Fuldmagt til at meddele dette hellige Bandbad, og, naar nu, fom i vore Dage, Gjendøbere flage frem og loffe Menneffene til at modtage Daaben af dem, da fige vi til dem: Hvor er Ederg Fuldmagt til at gjøre dette? Vide I da ikke, at i den fanme Stund, I vendte Kirken Ryggen, forfaftede Evers VBarnedaab, fom alene gav Eder Børneret- i Guds Nige paa Jorden, i famme Gtund blev Eders Borgerbrey i Himmelen fønderrevet af den treenige Gud, og alle Herrens Naadegaver bleve tagne fra Eder; men, ere de tagne fra Eder, hvorledes funne § da meddele den bedfte, den helligfte af dem alle, Daabens dyrebare Gave?
77 Epp. 5, 26. — 2) Pf. 33,9. 3) Matth. 16, 18.
er ber ingen Daab; alle Evers felvvalgte, høitidelige Stiffe kunne iffe gjøre, at een enefte Draabe af det mes get Band, Y bruge, bliver Andet end det bare Vand, fom i fig felv flet Intet fan virke, Altfaa, Ordet og Herrens Fuldmagt i Kirken ere nødvendige til en ret Daab. D, men, har Du modtaget denne Kirken Daab, hvor velfignet en Gave! Da det er vor Frolfers egen Daab, hvormed Du da er døbt, faa fete alt det, der tildrog fig ved Hans Daab, ogfaa ved din. Hime melen aabnedes, hedder det. Af, Du veed det, at Du saf Naturen var et Vredens Barn" "I, at Du var unde fanget i Synd og født i Misgjerning* 2), at der var intet Meent paa Dig fra din Jsfe indtil din Fødfaalet 3), — men for en Gaadan er Himmelen (fet; Guds Hele ligheds og Netfærdigheds Himmel var da fpærret for Dig, og derindenfor fad paa fin Throne en Herre og en fireng Dommer og Hævner; ja, fjønde Du var et fpadt Barn og fjendte det iffe, Du var dog under Fordømmelfen, og ingen menneffelig Kraft og Dygtighed formaaede i af Evighed at fprænge Himmeriges Kvbberporte. DØ, men hør og føl dog Velfignelfen i din Frelfers Daab, fom ogs faa Du døbteg med!" Himmelen aabnedes for Dig, faas fandt Hans Daab blev din: mr er der Adgang for Dig til de Levendes Land, nu filler hverken det Høie eller bet Dybe, hverken Liv eller Død Dig fra Guds Kjærlige hed i Ehvifto Jefu® +);
1). Eph. 2, 3 2) Pf. dt, T 39) 5 Mofeb. 23, 35. 4) Rom. 8, 39.
fordi Du ved Daaben ikke længere lever Dig felv, men + Ham, fom er død og opftanden for Dig" 1), fordi Du, fom var en vild Qvift, er indpodet i den rette Stamme, det rette Viintræ, Jefus Ehriftus; nu er Himmelen aaben for Dig, og paa Bønnens Trappeftige fonder Du dine ffamnende Bønner op til din Gud paa det øverfte Trin, og Han fender fine Engle med velfignet Svar tilbage. ,,Dg Han faar Guds Aand fare ned fom en Due, og fomme over Ham, faa hedder det fremdeles. Denne Aand fom ogfaa over Dig ved Jefu Daab, fom Du døbteg med, den hvide Due" med Fredens Olieblad fra Himmelen, til Vidnesbyrd, at nu ffulde Eyndflodens Bande ikke længere ffille Dig fra dit Tædrenehjem; Guds Aand fom over Dig, fom Pant og Haandpenge paa, at fra nu af fulde Du fandelig være af Guds Slægt" 2); thi de, »fom drives af Guds Vand, disfe ere Guds Born" 3); den »fønlige UdFaarelfes Aand, med hvilfen Du funde raabe: Abba, fjære Fader +); den Helligaand, at venfe og hellige dit Hjerte til et Gude Tempel; Tv ør fteren, der ffulde hufvale din Sjæl imod Verdens Nød og Jaminer med Haabet om den uforvidnelige Herlighed hift i rens Boliger, troite Dig imod Verdens og din egen Synd ved af være Dig en ffadig Siæleførger, der vifte hen til Jefum og Hans Forfoning; Talémanbden, der kunde træde frem for Dig med uudfigelige Sukke 5), naar Forfærdelfens Bølger gaae høie; Sandhedens Aand, der veileder til al Sandhed", der gaaer ud fra vor Herre Jefus, d, e, Veien og Sandheden og Livet 1)
1) 2 Gor 5. 15. 2) Ay. Gi. 17, 28. 3) Rom. 8, 14. 4) Rom. 8, 15. 5) Rom. 8, 26. 5) Joh, 14, 6.
og fører Sfælen til Sefum, og i Ham opklarer alle Hemmeligheder i Himlene og paa Jorden. See, Denne Aand fom over Dig i den hellige Daab, fordi bet var Fefu Daab, Du døbtes med, fordi Han fom med Band, et , Modbillede? *) til det Vand, der engang i Noahs Dage ødelagde Jorden. ,,Dg fee, der fom en Nøft fra Himmelen, fom fagde: Denne er min Gon, den Elffelige, i hvem jeg haver Velbehagelighed.* D, hvad fom er født af Kjød, er Kjød«" 2), figer Herren, og født af Kjød var Du fun, faalænge Du ei havde ans nammet Daaben; men Kød og Blod kan iffe arve Guds Rige? 2); — faa maatte Du da evig fkaae udens for, derfom Du ei finde blive født af Aand, født af Gud! Det blev Du i den hellige Daab. Men for at Du kunde blive endun visfere i din Sag, for at al din Tvivl fulde forfvinde i fuld Sikferhed, fif Du endnu et ufvigeligt Guds Ord, fagt juft til Dig, og derfor lød Møften fra Himmelen ogfaa over Dig i Daaben: , Denne er mit Barnf; thi i Daaben fjænkede Guds førftefødte, elffelige Son Dig fin Børneret, fom Han havde vundet i Liv og Død, under Forhaanelfe og Smerter, under Lys dighed og Caalmodighed, under Suk og Taarer og Kors, ffjenfede Dig denne fin Børneret, og i Daabens Stund faae din Gud Dig i Ham, i Jefud Ehriftus, og Hans Ord lød i Himmelen og paa Jorden over Dig: Du er min Søn, idag fødte jeg Dig" 4).
Gee, dette er Daaben, dette er Vandet, hvor med Jefug fom.
1) 1 Petr. 3, 21. 2) Job. 3, 6. 8) 1 Gor, 15, 50. 4) Ebr. 1, 5.
døbte, det er Hans Daab, vi alle fik Lod og Deel i, den Stund vi felv i vore fpæde Varnedage overøftes med Bandet i den treenige Guds Navn. Kun faaledes faaer Apofteleng Ord den rette, dybe Beiydning: een Herre, een Tro, cen Daab* 7). Thi fun da have vi jo ifands hed alle annammet den ene og famme Daab, naar ikke blot de famme Efille fandt Sted, det famme Guds Ord, de famme Forjættelfer føde og den fanme Pagt blev ops rettet, men da, naar den ene og famme Fefu Chris fri Daab i Jordans Flod blev vor Daab i den Etund, vi felv døbtes, mens Ordet lød over Vandet F denne Daab blev. jeg forenet med Hovedet Jefus Ehriftus, med alle de trofafte Stridemænd under Herrens: Korse banner i de mange forløbne Aarhuudreder, i denne Daab mødtes jeg med alle Ehrifti Navn Bekjendere paa den ganffe Jordens Kreds, i denne Daab fandt vi alle, Brae dre og Søftre! hinandens thi vi erholdt ikke hver fin Daab, men Jefu Ehrifti Daab, fom Han modtog for at fljænfe og den igjen.» D, hvilken falig, velfignet Tanke: lad Tiden abffille, fad Rummet lægge fig imellem, lad Verden dg Synden føge at rive Menneffene fra hinans den, — 0, naar vi fun gane tilbage til vor Daab, da mødes vi alle ved Jordans Flod, hvor Herren døbtes, og over denne Hans Daab; der fkjænkedes og alle, række vi hverandre Haanden fom Brødre og Søftre, der: her fit det famme Klenodie, den famme Velfignelfe i det stel lige Band, fom Fefu bragte.
5) Ep. 4, 5.
Bi ere døbte til Ghrifti Dødd og Liva … Samfund. (Af BW. A. Wexeld.)
Wi ere døbte, chrijtelig døbte, døbte i Overcensftems melfe med Herrens Billie og Anordning. Gud være lovet derfor, og give og fun Naade til at tilegne og og bes nytte Daaben rettilig, vor Sjel til Salighed! Der er De, (ja ogfaa i vore Dage gjøre de deres Paaftande gjældende) fom fige og vil faae og til at tyve, at vi ifte cre døbte, at det, vi falde vor Daab, ingen virkes lig, ingen: gyldig og driftelig Daab er, Og hvorpaa grunde de da denne forfærdelige Beftyloning, fom, hvis den var fand, berøvede og al Ret til at anfecd fom Ehriftne, fom Medlemmer af den Hriftne Kirke, al Met til at tilegne og Guds Forjættelfer, Naade og Gave i Ghrifto: Jefu, stil at nære rifteligt Haab om et evigt Siv? Førik, fige de, maa vor Daab: være ugyldig, fordi vi blot blev overgydte med Vand, ikke neddukkede eller neddyppede i Bandet, og det ffal altfaa efter deres Mening komme væfentlig an paa Bandets Mængde og paa hele legemets Nedfænkelfe deri, om det ffal være en Daab. Men det er fun deres eget Sudfald; Guds Ord lærer infetfteds faa; det kræver fun, at der ffal bruges Band ved Daaben og taler fom ofteft om Aans dens Meddelelfe fom en Udgydelfe, Uvdøfelfe, over og, og Ordet døbe" udtrykkes i Grundfyroget ved et Orb, der iffe blot betyder at dyppe (end fige, at det nødvendig ftulde betyde at bukke Noget aldeles under); men ogfaa: at gyde over, afftylle, aftvætte, og bruges almindelig i det nye Teftamente om Nenfelfer, foretagne i religiod Henfigr*). Dernaft vil de bevife vor Daabs Ugyidighed (felv om det havde været en fuldfonmmen Red: duffolfe i Bandet) deraf, at vi modtog den fom fmaa Børn, hvilket atter efter deres Mening ffal være en urimelig og unyttig Ting, da (fom de fige) fmaa Børn iffe fan troe eller overhovedet være ffiffede til at annamme Daaben, ja ikke heller egentlig trænge dertil. Hvad nu det angaaer, at de iffe ffulde trænge til den Naade, der ffjenfes i Daaben, da fivider jo denne Paaftand liges faa Fart imod: Vibelend hele Lære om: Yrvefynden og Menneffenaturens deraf følgende Fordømmelighed fra Foofelen af, fom mod Jefu udtrykkelige Ord, at Ingen fan fomme i Himmeriges Rige uden at blive født paa Ny, fordi det, fom fødes af Kjødet, er Kjød, hvorfor han ogfaa ligefrem regner de Smaa til "de Fortabke*, fom han er fommen for at frelfe, og fom derfor Ingen maa ringeagte (Matth. 18, 10. 11. 14.) +).
+) Ece det lærerige Skrift: «Bibelens Lære om den Øriftelige Daab, nærmeft i Anledning af de baptiftife Bevægelfer af EC. Thortilfon, Sognepræft. Kjøbenhavn 1845. #%) 3 fin Fremftilling af "den driftelige Læres Hovedartikler" yttrer > Melanhthon under Artiffen om de maa Børns Daab" blandt Andet Følgende: "Origenes (født 185, døv 254 e. Gor.) ffriver i fit Brev til Romerne, 6 Cap.: Kirken har fra Apoftlerne modtaget den Lære, at man ogfaa ffal meddele de fmaa Børn Daaben. Thi de, hvem de guddommelige Tings Semmeligheder vare anbetroede, vidfte vel, at i alle Mennefler var Arvefynden og den medfødte Syndefygdom, der maatte aftvættes. — Dette er Origines'
G2 Tale, at de fmaa Vørn iffe fan modtage Daabens Naade og Velfignelfe, er en ligefaa felvklog og ufands færdig Tale, fom det Andet, og firider ligeledes mod Fefu Ord, Daaben ffeer ved Vand og Aand, og at de Smaa fan modtage den HeltigeNand, det figer baade Herrens Ord og band eget Eremypel; ja han figer, at Guds Rige, Guds Naade og Velfignelfe, altfaa netop hvad den Hellig Vand bringer, juft høre de Smaa til, De. at juft de ere modtagelige derfor, pasfe derfor, ere beftemte derfor; han tog dem derfor felv i fin Favn og velfignede dem med Haandspaalæggelfe, og forbed fine Difciple at hindre dem Adgangen til ham (Matt. 19, 13—15), og i "de Umyubiged og Diendes Mund"
+) Hermed fan fammenholdes hvad Dr P. Chr. Kierkegaard, EGognepræft i Sjælland, gjør opmærffom paa i en Opfats i RNorvif Tidskrift for driftelig Theologi ("Bibelfk og Ehriftes ligt, Barnevaaben anganende4), "at Pauli Medarbeider (Phil. 4, 3,), den romerffe Biffop Clemens (+ 102), i fit Brev til ben forinthiffe Menighed figer, at Børnene bør nyde "den Ops tugtelfe, fom er i Ebhrifto4, og belæres om, hvad Værd Yomygs hed, Kjærlighed, Gudsfrygt og Hjertets Reenhed har for Gud, at Biffop Ignatius i Antiochia (+ 116), der efter Sagnet fom Barn fat have hvilet paa Frelferens Arme (Mare. 9. 36) og i alt Fald naacr op til Kirkens Stiftelfes-Dage, i den Gfrivelfe, han fom Biffop og Martyr lod udgaae til de Troens de i Smyrna, hilfer "fine Brødre med Huftruer og Born, —at Johannes's Difeipel Pølytarp (+ 169) i det enefte lille Efrift, der er og levnet af ham, dog ikke hor forglemt at fore Di var juft allerbedft ffikfede til at annamme Daaben, da vi var 'fmaa, thi da gjorde Hjertet ingen Modftand. mod Aanden og Naaden, og, er vi vorede fra Barnedaaben og er blevet fore i vore egne Tanker, da maae vi omvende og og blive fom fmaa Børn og med Barnehjertets Yomyghed og Tro tilegne og Daabånaaden, berfom vi ei ffal gaae glip af Himmeriges Nige. Sad fal vi dba i ingen Maade bryde og om de felvfloge Aanz berg Digt, der, idet de forkafte Barnedaaben, forfafte den hellige almindelige Hriftne Kirke"); fom hvis Fiens der de da ogfaa Fart nof erklære fig, vi ffal ikke bryde og om deres"
mane Guds Menighed i Philippi til at "opdrage Børnene i den Tugt, der hører fil Guds Frygt", — af, medens Juftinus Martyr (+ 165), iftedetfor at figer Vi døbe vore Profelyter, figer: "De føres af og et Gteds hen, hvor der er Vand, og gienfødes paa famme Gjenfødelfes-Maade, paa hvilken vi felv ere gjenfødte", faa figer firar efter Polykarps Difeipel Srenæns (Biffop i Lyon fra 177 af, + 202) i fit Værk mod Kjætterierne, at "Ghriftus cr fommen for ved fig felv at frelfe Alle, Alle nemlig, der ved ham gjenfodes til Guds Liv, Spæde vg Smaa og Børn og Ynglinge og ore, og vifer ved det Følgende, hvor firengt han vil have bette "Spade forftaaet, idet han vel ogfaa 'om dem bemære fer, at Ehrifti føæde Alder er deres Helligelfe. men ikke, fom ved de følgende Alvere, tilføier, at han cr deres Erempel.
+) Denne Kirke har gjennem mange Aarhundreder forplantet fig ved Barne=Daab, og bet faaledes, at, hvis den ikke derved rettelig og virkelig forplantedes, faa havde den forlengft ophørt at være virkelig til, og der var iffe andet end et Skyg= gebilleve af den tilbage og forøvrigt fun Parti-Samfund, ber unpttigen fired med hinanden om Rettigheden tik at kalde fig den faude Kirke, omgive den og derved lokke og befiære de Vankundiges og Ubefæftedeg Hjerter; alle deres ftore Ord og megen @naf, hvor aandelig og bibelft den end Flinger, ffal vi agte ringe, og holde og faft ved og glede os hjertelig ved, at vi paa Fefu Ord bragtes til ham, da vi vare fpwde, og bleve døbte med den vette Daab efter hans egen Inds ftiftelfe, og vi ffal fun ønffe og føge efter, 'at Barnes daaben paa og, fom pan faa mange 'Ehvifti Befjendere gjennem Tidernes Løb, der døbtes fom Børn (fil. Side 15—16), maa vife fin velfignede Kraft til at ffabe fande Ehriftne, Guds Ubvalgte, Hillige og Elfkte, font ere ret: færdiggjorte og helliggjorte i Herrens Døds og Opftans delfe8 Samfund.
Sa, idet vi fomnter vor Daab ihu og holder fafk ved den med Glæde og Tal, der forøges ved Tanken om; at det er den Daab, vi har fælles med faa mange dyrebare Herrens Vidner i den fvundne Tidhvilfe man iffe vil udelukke fra Kirkens rette Børns: Tal, og dog ei fan erfjende fom faadanne uden enten at ers fjende Barnedaabens Gyldighed eller benægte Daabens' Fornødenhed for at vorde hrifine (hvad man rigtignok vil finde det er, de i Grunden gjøre, der forkafte Barnedaaben) — faa ffal vi ogfaa levende mindes, at" vi døbtes til Jefum Chriftum, til Samfund og Fors' ening med ham, til at være hans Eiendom, til at modtage Liv og Salighed af ham, til at være, leve og røres i ham, at vi altfaa ikke ere døbte til og felv, iffe til Verden, men meget mere befpotte vor Daab og forfpilde al dens Naade og Velfignelfe, derfom vi føge 08 felv og Verden, leve og felv og Verden, nedfænte v8 formedelft Egenkjærlighed og Verbenskjærlighed i og felv og i Verden. Bi ere døbte til Chrifti Døds og til Ghrifti Opftandelfes Samfund; ja, tilegne vi og i Sandhed vor Daab og blive i Pagten, da aaben barer Daabens Kraft og Virkning fig netop deri, at vi ere døde og daglig døe med Chrifto, at vi ere opftandne og daglig opftaae med ham. Som Døbte, fom Pagtens Bern, ere vi døde med Chrifto: han døde for vore Eynder, før og, i Vort Sted; da han døde, døde altfaa vi, døde i ham; dette Samfund med hand Død førtes vi perfonlig ind i, da vi døbtes, og' det ffal vii Troen tilegne og, anfee og felv fom døde for og fra Synden, fom dem, der have betalt Syn _ Dens Krav og paa hvem den faaledes ingen Førbring mere har, fom bem, der ere retfærdiggiorte og frie for al dend Tiltale og Dom. Men fom Døbte og Pagten Børn døe vi ogfaa daglig med Chrifto, nemlig hvad vort gamle Menneffe angaaer. Dette gamle Menneffe blev forsfæftet og overantvordet til Døden med Ghrifto, ogfaa i dette Samfund med hans Død førtes vi ind ved Daaben; men det gamle Menneffed Død gjennemføres fun efterhaanden, idet dets Lyfter, dets Lemmer, daglig forsfæftes, daglig dødes, under daglig Anger og Om vendelfe, daglig Tilegnelfe af Chrifti Død, daglig Kors og Kamp; Synden og Kjødet aflægges, udryddes, mere og mere, - udryddes af vore Tanker, Begievinger, Ord og Gjerninger, indtil det gamle Menneffe har aldeles uds aandet og dets Legeme forraaduer i Graven. Com Døbte og Pagtens Børn ere vi opftandne med Jefu Ebrifto:
Ealighed; da han opflod og blev levende, opffod vi og Ievendegjordes i ham. F dette Samfund med hans Liv før» teg vi perfonlig ind ved Daaben, og det ffalvi i Troen tilegne og, anfee og felv fom opftandne og levende, lez vende et evigt, faligt Liv med Retfærdighed, Fred og Glæde, et himmelft Liv uden nogen Død, et Liv i og for Gud. Men fom Døbte og Pagtens Børn opftaae vi ogfaa daglig med Chrifto, nemlig hvad vort nye Menz neffe angåaer, der i Chrifti Opftandelfed Kraft reifer fig til Livet i den hellige Daab; dette Livs Gjennemføs relfe ffeer fun efterhaanden, idet det daglig udvikler fig, daglig iføres i Tanker, Begjeringer, Ord og Gjerz ninger, daglig faaer ftørre Magt, medens det gamle Menz neffe døer. Dette er den daglige Fornyelfe og Hellig+ gjørelfe. Den ganer fremad, indtil det nye Menneffe forløfes af fit Fængfel ved det gamle Menneffes fulds fomne Udaandelfe, og gaaer bort fra denne Verden, for, efter Hvilen og Trøften i Guds Paradiig ("de Helliges Hvile"), at iføres det nye uforfrænkelige Legene i Lige hed med Jefu Chrifti Herligheds Legeme; thi, fom det er det hele Menneffe med Sjel og Legeme, der er død i og med Ghrifto, faaleded er det ogfaa det hele Mennefte, der evig lever med ham. Gee, det er Daabens Kraft, næret og forøget hos Pagtens Børn ved Ordet og Mads veren. Gaa fader vs altfaa, faafandt vi vil have Samfund med Ehrifti Død og Liv, være og blive af ganffe Hjerte i den hellige almindelige Kirkes Daab, i dend Ord, i dens Nadvere, nyde og tilegne 08 dDisfe Goder under daglig Omvendelfe og i daglig Hjertetro, og, idet vi lade vor Kirkes, vor Daabs og vor Naddereg Fiender, naar de ikke vil lade fig fige og give Sandhedens Vidnesbyrd Rum, fee til, hvorledes be fomme ud af der med Fremtid og Evighed, med Død og Civ, med Gud og Salighed, faa lader og takke og prife "Bor Fader, fom er i Himmelen" for vor Barnes baab og fun altid være og blive Børn, Smaa, i Aand og Hjerte, fun altid fom Børn og Smaa fryde og i det Himmeriges Rige, fom efter vor Jefu Ord høre de Smaa til, og i hvilket ingen Store fan faae Rum, fordi Herren Selv, fom dog blev den Mindfte af Alle, der er den Ene Store.
Daaben og Troen, Uf BW. A. Werels.) Det er desværre fun altfor vift, at der hod de vakte Ghriftue i RNegelen findes megen Uffarhed og Forvirring, faavel med Henfyn til aandeligt Syn og Tanfegang, fom, ifølge deraf, til det aandelige Livs Retning, ils ftand og Udvikling. Naar jeg taler om Vakte, da mener jeg iffe blot dem, der i en vis Kreds gaae og gjælde for faadanne, deeld i deres egne, deels i Andres ine, — ber finder ofte megen Skuffelfe, meget Selvbedrag Sted, — men jeg mener dem overalt og gjennem alle Klasfer, Kjendte'
i et evigt Liv, virkelig ere blevne bekymrede for deres Ejelg Salighed, føge den oprigtig og føge den i Chris ftendommen, i den Guds Naade, der er aabenbaret formebdelft Fefum Shrviftum, i Samfund med denne Forz løfer. Hos dem er det, at hiin Uffarhed i Syn og Liv fun altfor ofte finder Sted, de være fig det nu bevidfte eller iffe; og hvor ufigelig vigtigt er det dog ikke for disfe redelige Sjele, at komme til Klarhed, faa de fikkert og tydeligt fee, hvor Galighedens rette Vei gaaer, og følge den i ægte Eenfoldighed, faa det hriftelige Livs Udvikling hos dem ftedfe er en Udvikling af den rette Begyndelfe, den rette Kjærne, ffeer i hrifteligsreen Aand og Retning, efter dhrifteligsreen Regel, og ikke flager ind paa vrange, felvvalgte Veie, hvor ikke alene mangehaande ugrundet Bekymring, fom ugrundet Til fredshed, opfommer i Sjelen, men hvor i det Hele det aandelige Liv under riftelig Gudsfrygtd Stikkelfe taber fin Kraft og gaaer meer eller mindre op i et fefteriff Bæfen. For dette er jo netop de Vakte udfatte, og det beg mere, jo mindre flarsiede og befæftes de iSandheden de ere og jo mere tilbøielige (netop fordi der rører fig et aandeligt Liv hos dem) til at følge Alt, hvad der fremftiller fig for dem fom "aandeligt og gudeligt«, hvortil fommer den almindelige Drift Hos og arme Mens neffer til at føge vort Eget og finde det bedre end Herrens, om vi end ingenlunde vil vide af, at vi føge Andet end hans.
Hellig-Aandg Oplysning; men Sagen er, at diske Midz ler netop betragtes og benyttes i Overeensftemmelfe med den Retning, man alt er fommen ind i, betragtes og benyttes altfaa fjævt eller med Uklarhed, derfom denne Metning er ffjev og uklar. Den driftelige Annammelfe af Ordets Undervisning og den 4viftelige Dingang med Gud i Bønnen og Paafaldelfe af hans Aand er vink Midler til at opklare, flotte og fyrke det dyriftelige Liv, men fra den anden Side ogfaa Yttrins ger af dette famme Liv, og forudfætter fra begge Gider dets Tilftedeværelfe.  Førft og fremft bliver det derfor nødvendigt, naar der ffal blive Klarhed, Fafthed og Holdning i vort dyviftclige Liv og dets Udvikling, ja i felve Benyttelfen af Midlerne til denne Udvikling, til Forsgelfe af Livets Lys og Kraft, at vi faae Syn paa, levende tilegne og og beftandig har for Øie det, fom gjør vort aandelige Liv til et hrifteligtkiv (thi der er jo flere Slags Aandelighed, ikke al Aandelighed er Hriftes lig), det, hvorfra Livet fom dyvifteligt har fit UD føring og hvortil det altfaa ftedfe maa føres tilbage i hele fit Væfen, alle fine Yttringer, famt den Grund: vold, hvorpaa, den Grundregel, hvorefter det ffal opbygges, og at vi faaleded i denne levende og beftandige Tilegnclfe og Betragtning holde faft ved bette Staaende, dette Uforanderlige, hvoraf Alt betinges, og anfee fun hvad deraf følger fom det væfentlig Møds vendige, hvori alle Ehriftne mane encs, leve og røre fig, og lade hele vor aandelige Livdgang og Netning deraf forklare. Men dette Staaende og Uforanderlige, dette Grundchviftulige, hvoraf Alt Hritnes, denne Ehviftens livets Kilde og Grundregel, er den dhriftclige Daab og den til famme fnyttede hviftelige Tro, og denne Daabs levende og beftandige Tilegnelfe fom udelukkende Fødf elg, filde for det dhriftelige Liv, hvorfra altfaa dette Liv aldrig maa afffjæres, og denne Troed levende og beftans dige Tilegnelfe fom Grundtroen, fom Grundregelen og Grundbetingelfen for alt Grifteligt Lys og Liv, det er det altfaa, fom ene fan ffabe Klarhed og bringe Holdning i vort aandelige Syn, vort aandelige Levnetse løb fom Ghriftne. Denførelfen af det dhriffelige Livs Udfyring og Fødfel til nogen anden ilde end den hri ftelige Daab, og DHenførelfen af dets Udvikling til nogen anden Grundbetingelfe og Grundregel end den dyviftelige, ved Judgangen i Kirken bekjendte Tro, kan ikke Andet, om man end hundrede Gange beraaber fig paa Bibelen og Aanden", end bringe fra. Grunden af og heelt igjens nem Uffarhed, Forvirring og Vaklen ind i den Ehriftnes aandelige Liv og aabne Beien for alle mulige fefterifte og fværmerffe Retninger;
Chriftendommen felv, fom erklærer den hellige als mindelige Chviften-Kirke med dens Daab og Tro for en Løgn? Nei, fun Den, der tilegner fig Chriftendommen D. e den Hriftelige Daab og Tro, fun den fan have Hriftelig Forftand paa Skrifterne, fun den fan have Ehrifti Aand, thi denne gives netop ved Daas ben og Troen, og det er faaledes paa den anden Side en Gelvfølge, at Bibelen og den HelligsAand aldrig Fan modfige hriftendommen, men maa altid fely henvife til den dyriftelige Daab og Tro fom det hriftelige Livs Udfpring og Grundvold, hvilfet da ogfaa Hart nok fFeer. Sa, netop det fal jo være Velfignelfen og Frugten af De dyrebare hellige Skrifters rette, grundige og andægs tige Betragtning, at vi derved lade og føre tilbage til Den Tid, da vi vare Smaa, til hin Stund, da vi dHriftnedes, da vi fødtes til Guds Børn og Ars vinger, og ret inderlig gribe Daaben og Troen, ja nedfænke og deri med vort hele Hjerte og derfra bes tragte hele Levnetsløbet, hvortil vi ere faldede. Og, gjøre vi det, hvor vil da iffe dette Levnetsløb Flarne fig for 08, hvor vil vi da iffe forftaae alt Guds Ord, baade i dets Bud og Forjættelfer! hvor vil da ikke Mads verbordet lyfe for og i dets Migdom! hvor vil da ikke vor Bøn blive fom de Smaaes! hvor vil da iffe Bars neøiet ffue Guds Vei gjennem alt Vilderedet, og Veirns Ende, og Klenodiet og Herligheden i den Faders Nige, til hvis Hjerte Sennen lagde og, da vi vare renfede i det himmelffe Bandbad og iførte hans Retfærdigheds Dragt, det elffelige Guds Barns eget fnehvide Klædebon, fom vort rette Chriftentsil hvor vil ikke vor Civsgang Blive meer og mere barnlig glad og trøftig, barnlig Kjærs lig og hengiven! hvor vil vi iffe opvore i Maade og Kundffab til ham, fom er Hovedet, indtil vi naae til Fuldendelfen af den Opreisning fra de Døde, der begpudte, da vi døbtes i Fadereng og Sønnens. og den Helig-Aands Navn! Amen.
Gud, fom er aabenbaret i Kjød, er retferdiggjort i Aand. Af D. Pontoppidan +).
Det var ikke ffjult for Sefus, at hans Bortgang efter Kjødet vilde omvende hans Venners Glæde over ham til Bedrøvelfe, fordi deres Glæde var en ufuldfommen Glæde, fom maatte forvandles og tages bort af Hjerterne i det Samme han felv toges bort fra dem efter Kjødet. Jefus ffjulte heller iffe denne Drøvelfeg Stund for fine forte Benner, men han fagde dem det forud og reentud, at de ffulde Fomme til at græde og forge med Smerte, naar Brudgommen blev taget fra dem. Men han glemte hels ler iffe at trøfte dem forud til denne Prøvelfe;
+) Af det høift lærerige og anbefalelfesværdige lille Skrift: "V eis Iedning til Bedømmelfe af Opvækkelfen i vore Dage, meddeelt til Hrfelig Oplysning og VBefæftelfe af D. Pontoppidan, Præft i Nibe. Kjøbenhavn, E, I. Jverfens Forlag, 1853.4 X glemte iffe at love og tilfige dent en Ievende Trøfter og Talsmand i fit eget Sted; han fagde dem Sandhed: "det er Goer gavnligt, at jeg gaaer bort; thi gaaer jeg ikke bort, ffal-Talsmanden iffe fomme til Eder.' Men var Talsmanden ikke fommet, da kunde Fefus heller ikke fovrz met til og og gjort Bolig hos. og med Faderen i den Helligaands Samfund; og dette var Øiemærket med hand Komme i Kjødet, dette var Maalet for hans Frelferkjærs lighed og hans Frelfervillie: at famle fig et Folf af alle Folfeflag og alle Tungemaal, og at boe hvs bette Folk fom den Gud og Frelfer, der er aabenbaret, i Ried og herliggjort og retfærdiggjort i Aand. Vel er vor Herre Jefus formedelft Lydigheden til Døden paa Korfet fuldkommen vetfærdiggiort for fin himmelffe Fader fom Alverdens evig gyldige Frelfer og Forfoner, faa at han før fin Bortgang kunde fige til Faderen: "Jeg haver fuldfommet den Gjerning, fom Du haver givet mig at gjøre", og funde fige paa fit Kors: "Det er fuldbragt. Men for Alverden og i Alverden funde Vorherve ikke rets færdiggiøre fig og herliggjøre fig fom Frelfer og Forfoner, fom fit Riged Konge, Herre og Hoved, faalænge han var i Kjødet: hverken hans Navn eller hans i Kjødet fors hvervede og VUndue Frelfe og dyre Fortjenelte funde blive virkeliggjort eller hevliggiørt eller retfærdiggjort i hans Kjøds Dage. — Derfor var det baade gavnligt og ned vendigt, at han gif bort, at han gif hjem til Faderen, for at han med fin og vor forfonede Fader kunde forme til og og til Alle i Aanden og retfærdiggiøre fig hos fit Folk fom en evig Freljer, der er hos vs alle Dage indtil Verdens Ende.
uden Modfigelfe fore Sudfrygtigheds Hemmelighed, font det faldt: de førte Difciple faa fowrt,at. forftaae og gaae ind. paa, da Fefus forud talede med dem derom; de funde dengang hverken bære eller forftaae den vet Men vi vide, «hvorledes Herren med. en Moders ømme Hjerte for det fpæde Barn. omgikkes Difciplene med Henfyu tif denne fore Gudfrygtigheds Hemmelighed, hvorledes haw forit talede med dem øm den "liden Stund, da be ikke ffulde 'fee. ham, og om den "tiden Stunds, da be faa lighed og I Kraft boobe i Døden, og efter Opftandelfen gjennem. mangen faadan iden Stund, i hvilfen de fnart fane ham, fnart ikke faae ham, ligefom vænnede de. førfte Difeiple fra at holde fig til ham efter Kjødet..og vænnes de dem til at længes efter ham og gribe, il med jers terne-retfærdiggjort i Aande:
Men dette Hjerte for og Forfand. pag, em fore Gudfrygtigheds  Hemmelighed, at Gud er. aabenbaret i Stjed og retfærdiggjort i Aand, fik Difciplene førk,. dens gang Jufus, efterat være gaaet bort fra Jorden efter Kjør det, virkelig var og blev herliggjort i den Hule ligaand, fom paa den førfte Pintfefeit baade forhers ligede og: forklarede. og retfærdiggjorde vor Herre Sefus Chriftug, den Gud! og Mand, fom Herren til Gud Faders Are og til al: Verdens Frelfe og Fred. - Førend, Difcips lene havde have denne Pintfe, fad de med deelte, tvivle raabige Hjerter, fille i Troens: Lydighed. under» Herrens Befaling: "iffe at vige fra Jerufalem, men oppebie Faderens Forjættelfe" 5 de fads i Jerufalem og holdt Ved. Forjæts telfen > "
Yldtungers og alt deres Vidnesbyrd. famlede. fig om den Bud og Mand, fom. var Davids, Søn efter. Kjødet,. men frafteligy beviift at være. Guds Søn efter -Deligheeng Sand Hed: Opftandelfen fra de Dede.
Naar, derfor  føgende. og fnscgende Ehriftne, gane omfring og. lede efter vor Herre; naar be ville, vide, hvor han er og lever vg virfer, hvor han fuldfommer fin bavmy biertige: Samaritanergjerning, da vife vi dem hen til bet Hung, fom den, Helligaand grundlagde og, fyldte paa, dey førfte Pintfefeft, hen til den ene, hellige, almindelige Kirke, i hvilfen wor Herre alle, Dage fortfætter. fit frelfende Liv, igaar og idag og til evig Tid; den famme Prophet, pz perfiepræft og Konge, altid lige mægtig Ord og i Gjers ning; figefom Jofeph, og Marie engang, ledte efter Jefug med Smerre, men fandt ham ike, førend. de føgte ham i Templet, og fom, Sefus, dengang varede fin, Møders sæVidke I ikke, at mig bør at være i min Faders. Gjers ning: faaleded føge vi altid forgiæves. efter mor. Herre udenfor hans eget Huus, udenfor den: hellige Sefu Shvifti Kirke; men der er han egfaa altid værende i fin. Fa ders Gjerning og fuldbyrdende den himmelske Faders.Naad og Billie til vor Salighed. Ordet, fom var i Beghus delfen og. var hog Gud og var Gud, Ordet, fom i Tis dens, Fylde blev. Kjød og boede. iblandt og, dette Ord, fom ev. Mennefkeneg, Liv, og Lys, byer endur hod. fine Egne; Jever og virker med fin ffabende og opholdende Kraft i fin hellige Menighed, nemlig i alle dem, fom ved den Helligaands Naadehjælp annamme ham Å det- Troens Ord, hvori, han lever, rører fig og er efter Ordets. Lys delfe, annamme ham pg holde ham faft ikke efter Kjødet. og lit red! hærder, mick i det Orb) font er Mand' og Liv, og med Hjertet, fom er" fFabt og fornyet til at gribe og ure bor" Herre i Oder. "Fa "Ordet er hans Navn fra Begyndelfen; fom det levende, almægtige, frelferide Ord or har 'vetfærdiggjort og retfærdiggjør Han fig' alle Dage Tand? i ven Helligaand, 1 den hellige, "almindelige" Kirke, Be Helliges Samfund!" BH Kirkens Dor og Indgang får han 'med Befaling og Forjættelfe' fat Vandbadet, fom forntebelft det ihægtige Ord bert" bliver" til Fgfenføvelfens og Fornyelfens Bad i den Belligaanv,' hvorved vi gjen» fødes og fornyes og renfes'i Lammers Blod til at bære pg være det oprindelige Guvsbillede i Sandhedens Nets færdigheb" og Hellighed. "Dg ligefom "Order faaledes ffader 'i Døren til fin frelfende "Kirke, ja er felv Døren vg' falder 'fig feld' Døren og den nye "levende Bei, ab hvilken han giver og Frihed til at indgaae i Helligdonts men ved fit Blod: faaledes fager han ogfaa ved Kirkens Maadebord fom vor Ypperfepræft efter Melkifedeks Vii; bg formedelfå' det famnie' mægtige Ord 'iænker han o8 fit eget hengivne Legene va fit eget udøfte Blod og! ops holder derved" valle dem, fom i Daaben "have faaet Livet i hans Navi"
13 Sdaledes er Gud, der er aabenbaret i Risd, 'retfærs biggjort i Aad, I den Helligaands Kirke! og de Helliges Samfund, Hvor han ved Dtdet"ffaber' og opholder fine Troende til det evige Liv: Kirken, fom" trods alle Helves des onde Magter opbygger fig, udvider og befæfter' fig, er vor Herres fore Metfærbiggjørelfe, og ved Kirkeordet i Galigheds-Midlerne godtgjør han fig for alle Slægter fom den Jefg, der er kommet at gjøre Verden falig, fom den Chriftus; hvis kongelige Mandetanker og Naade villie fuldformnes indtil Dagened Ende. 0 Y den hellige, alstindelige * Kirke herliggjør : Aanden Yor: Herre Jefus Ghriftns, idet haw tillige vetfærdiggjør fig felv fom Fas deres og Sønnens Aand, der ikke taleviaf fig:felv; eller giver af fit Eget, men fon Jefus fagde: "han fal tage af Mit og forfynde Eder Saaledes herliggjør og retfærdiggjør. Aandew vor Herre Jefus Ehriftus ved fom en Huuskolder) over alle Fefu dyvekjøbte Fortjenefter at uddele disfe til Enhver iBefynderlighed, ligefom han: vil. SF Aanden vetfærdiggjøres Jefud) fom min Frelfer; idet Aanden tager Ordet og legger dett mit Hjerte: og Å min Mund, faa jeg fan tvoe Ordet med Hjertet og bes Fjetide Ordet med" Munden til Retfærdighed og Salige gjørelfe. J Nanden retfærdiggiøres Jefus fom min Frel fer, idet Aanden døber. mig med alle Jefu Dodd og Ops ftandelfos Frugter og Velfigtelfer; faa at jeg i Kraft af min Daab til Fefu Død: veed mig aftøet i hans Blod og tør befjende mig et Guds Barn paany og em Fefar Medbroder og Medarving Å det himmelffe Faders) falige Rige. I Aanden retfærdiggjøres Jefus: fom min Frelfer, idet Aanden tager Fefar fande legeme og» Jefu fande: Blod; ræffer mig» disfe Gaver og figer mig til min Veftyrkelfe i Naadepagten, at dette legeme er hengivet for mig og dette Blod er 'udøft til mine Synders Forladelfe.
og ved dette Drd har lagt fine velfiguede Hænder paa 08:1 Daaben og med de famme | frjulter Hænder i Nadz Hereit giver. deshungrige og -tdrftige Sjele: Mad og Drikke, fom opholder til det evige Liv. - Lad: være, at Bantroen agterydenne Hemmelighed; denne vor Herres femmelighedsds fulde! Gjerning, for Daarlighed, faar: kulte dog alle de, fom: tyve paa den Helligaand, em hellig almindelig Kirke, de Helliges Samfund, Syndernes Forladelfe, Kjødets Ops ftandelfe og åt evigt Liv, troende holde; dem til Kirken, føgenal denne Naade i Kirken og med en for Glæde bes Fjende; at: Guds: fom? ev adbenbaret i Kjød; ev rvetfors diggjort i Vand ogi: ands og Krafts: Beviisning har godtgjort! og godtgior fig alle! Dage fom sen levende Gud og Frelfer midt i den dyrebare; og dyreljøbte Menighed, for "hvid: Skyld" han hengav: fig felv, paa det han kunde hellige dest og wenfe den formedelft Vandbadet ved Ordets 0g "Pad, det denne Menighed: kunde -gaae ud: og gane; ind Hod ham dg; finde Føde og Opholdelfe, indtil: han engang madtte fremftille den, ven: fuddbom men herlig Menighed, forwifte hav. Plet eller Mynke eller noget Dedlige, men er en hellig: Brud; » uftraffelig; hang for 9 falige kb Dags ;
; Bøn og Satfigelfe i ening of Dagben.
Od min: Gud; og ral a beder.
4) Af Peder Tidemand; birkfom Deltager i Reformationens" so førelfe i. Danmark»; i Du annammede mig. tl Naade og till Dit Barn, og til fagde mig, af derfonr jeg trocr, fom jeg er døbt,» da ffal jeg vorde falig. Efterdi Du das haver faa 'troligen fore bundet Dig med mig, at Du vilde være min barmbjertige Fader, da faner al mim Trøft og alt mit Haab til Dig; og jeg frøer fandeligen, at, ligefom: jeg er  visfelig døbt © Faderens, Sonnend og den SHelligaands: Navn, faa: vil Du 'ngfaa visfelig være min! Veffjærmer , Trøfter og Frelfer, og" hjälpe mig af ak hin Ned og bevare mig fra al Ulykke; iat. hverken: Synd, Helvede, Døden eller Djævelen ffal gjøre mig Stade. Derfor vil jeg være frimodig! i al Modgang og vende mit Hjerte til Dig» og ffadigen tyve, at Du aldrig" vik forlade: mig, men give mig evig! Galighedy DO Herre Fefu: Chrifte! Du venfede 08 med Dit Blod af alle: vre Synder; Du forligte 08 med Din /Himmelffe Fader" og! gjorde og til et udvalgt Folk: Derfor lover og takker jeg Dig for alle Dine Bes gierninger, og beder Dig, vw Herre, at Du vil give mig en vet Tro og en; brændende Kjærlighed, give mig Kraft og Magt til at leve efter Din hellige Villiez thi uden Din: Hjælp» formaaer jegySntet. Ja, min Førløfev, faa mig bi og-freig min Sjæl og vær mig naadig!
2%. : i Der tømmer en Dag, da:
3) Uf Chr. Thorkilfen (f. S. 35, Anm. 1), luting af en Præs difen paa Faftelavnsføndag i Vidnesbyrd fra Herrens Huus, Kjøbenhavn 1847, ©. AT.
treenige (Gud, 07 [dd vg ikke da beffjænmes! Du har givet og Daaben og "brugt den, fom et Middel» i dit Haand til at give og din Velfignelfe og Salighed evindes lig! Dg jo Meer du har givet 08, defto Meer ere vi dig fyldige. Taf, Fader, Søn og Helligaand, Taf, evige treenige Gud, fordi: du gav og Daabens Maade! Naar vi i vor Bardon fornam vor Faders Kjærlighed og vor Moders Ømhed, og følte, hvor dets er født at være elffet, ba fagde de til og (eller funde og burde fige det): du hav en Fader i Himlen, fom elffer dig! meer, end. vi, meer end Faber og Moder; du har en Faber i Himlen, fom fever, naar vore Sine luffe fig; og hanbar faldet dig i Daaben til fit Barn, han vil være din Fader evindelig og give dig for Jefu Skyld fin himmelffe Arv. Saaledes: fagde de, faaledes fandt vi og i dit Samfund; Tak, milde Gud; fordi du har: fnyttet og til dig og givet dit Lyd i vor Sjel og din Aand i Vort Juderfte! Da vi: fødtes nøgne og fattige til Verden, da havde du: forget for vort legeme lige Bel vg beredet Alt til vor Modtdgelfe: venlige Dine møbdte og, fjærlige Avie bare og, og omhyggelige Horns ber arbeidede før og. Men: du havde. ogfaa forget for vor evige Frelfe, thi din Daab var beredet for 08, din Kirke aabnede fine Døre for og, og du felv tilfagde 03 evigt Liv i Jefu Navn. Vor Taf ev ringe for al din Miffundhed ; men du, vor Fader, Frelfer og Helliggjorer, anna vor fønge Taf, lær" od at fjørme Paa Daabens Velfignelfe, Lær og at. bruge den efter din Billie! «Da ffal vi være dine Born cvindelig og leve falige i din Himmel! Amen!