Livet är precis så kort som de säger, kanske rentav kortare
Astrid Lindgren Publicerad 3 okt 2022 kl 06.30
Vad sa Astrid Lindgren? Tom Cruise? Orhan Pamuk?
Vad sa Astrid Lindgren?
Vad sa Tom Cruise?
Foto: EVERETT COLLECTION/IBL
Vad sa Orhan Pamuk?
Foto: SETH WENIG / AP
Allt kunde vara värre.
Som sammanfattning får det duga.
Tiden är ingenting, och allt kunde faktiskt ha varit värre.
Du är en äldre man som ligger på en brits i ett undersökningsrum och ditt krånglande hjärta undersöks med ultraljud. Du sneglar upp på de rutor som får taket att likna ett schackbräde och tänker för en sekund på Ingmar Bergman.
När ens enda uppgift är att i olika faser andas eller hålla andan är det lätt att tankar flyger. Allt blandas; det man drömde om, det man gjorde och det man aldrig riktigt kom sig för eller misslyckades med.
Du är fjorton år och skriver för första gången i en tidning. Sedan är du plötsligt gråhårig och har skrivit i tidningar i hela ditt liv. Det är skrällen du inte kunde förutse, alla plattityder är sanna. Livet är precis så kort som de säger, kanske rentav kortare.
De vrålar: Vi tar tillbaka vårt land!
Det är tiden före internet, du arbetar på 23:e våningen på Manhattan, din chef vill att du ska utreda till vilket ridläger i USA en tonårig kronprinsessa har rest. I timmar slår du i tjocka telefonkataloger och ringer på måfå till ranchbossar med tystnadsplikt. Du tänker att det är den mest meningslösa dagen i ditt liv.
I en domstol i Sankt Pölten i Österrike leds en äldre man fram över det svartvitrutiga stengolvet framför dig och du mår illa. I illasittande kavaj och med en guldpenna i vänster bröstficka ställs Josef Fritzl ut till allmän beskådan vid den stupstock som kallas direktsänd rättsskipning. Det känns medeltida, liksom hans brott: under 24 år torterade och våldtog han sin dotter och höll henne fången i källaren under sitt hus.
Du vankar runt i en annan källarlokal på Gärdet i Stockholm, det är valvaka för partiet med naziströtter som lyckas ta sig in i riksdagen. De vrålar: Vi tar tillbaka vårt land! De skrålar aningslöst en mångkulturell barnvisa skapad i en västindisk mix av olika folkslag och religioner, en visa kidnappad av fotbollshuliganer, nazister och rasister. Sha la-la la-la...
Du rör dig försiktigt i terrorns Paris. Ett tillstånd av undantag råder. Att påpeka att det är ett avsteg från det normala är viktigt. I hörnet av Boulevard de Voltaire och Rue de Crussol, vid en polisavspärrning nära Bataclanteatern gläds du åt en banderoll med texten ”Välj kärlek och solidaritet”. De gula höstlöven lyfts av vinden, men lägger sig strax till ro. 130 döda. En nation i sorg.
Var det du som ensam åkte husbil 455 mil genom det inre av Sverige
Vad var det som hände? Såg du verkligen Bruce Springsteens första Sverigespelning i Stockholms konserthus? Gick du och räknade stegen från pastor Helge Fossmos rum i det förbannade huset i Knutby till rummet där hans hustru mördades? Vad sa Orhan Pamuk till dig? Vad sa Astrid Lindgren? Kungen?
Lutade sig en 23-årig Tom Cruise fram på ett hotellrum i Hamburg, såg dig stint i ögonen och sa att han lever sin dröm. Var det du som ensam åkte husbil 455 mil genom det inre av Sverige, från norr till söder, och skrev om nya fantastiska människor varje dag i en hel månad? Såg du på allvar Lou Reeds hemliga gig på The Knitting Factory och Ramones på The Ritz i New Yorks East Village?
Du måste hålla dig till fakta, tyvärr, vad skulle du annars hålla dig till, vad skulle du klänga dig fast vid när allt flyter och gungar omkring oss om inte vid fakta?
Du går ut från hjärtmottagningen och tänker på tidens meningslöshet och livets mening. Solen skiner, utan att ha något alternativ, på allt det som inte är nytt.
Lars Lindström skriver krönikor om samhälle, kultur och relationer. Han har varit Expressens USA-korrespondent, och som nyhetskrönikör på fältet har han bevakat valrörelser, terrorattacker och skolmassmord.