Liz Green: Displacement Song EP - Undertoner
Det lyder virkelig godt. En ny cd er faldet ind af brevsprækken til anmeldelse. Det er en ep a tre numre af den 24-årige sangerinde Liz Green fra Wirral, England. Fra første sekund føres lytteren på en rejse tilbage i tid. Tilbage til 20'ernes og 30'ernes jazzscene i New York, bluesen i New Orleans samt et par afstikkere i form af referencer til 60'ernes mere folkede protestsange. Som den nostalgiker undertegnende er, klappes der ivrigt i hænderne over den gamle lyd, som karakteriserer det nye udspil fra Liz Green; ep'en Displacement Song.
Liz Green lyder som alt andet end en 24-årig sangerinde fra England i 2011. Hendes stemme er fra en anden tid. Med en mørk og fyldigt vibrerende vokal synger Liz Green minderne frem om karismatiske, hjemsøgte sangerinder som Billie Holiday, Nina Simone og Edith Piaf. I Greens stemme finder man også referencer til den amerikanske folkpioner Karen Dalton, som blandt andet inspirerede Bob Dylan. Produktionen er gennemført gammel. Skramlet. Og lukker man øjnene, ser man sig selv stå og vugge til lyden af en gammel grammofon, som spiller i hjørnet af et jugendstilsinspireret hjem. Hjemmet er fyldt med ornamenterede møbler, store lysekroner i højloftede rum og masser af knaster på olivengrønne sofaer.
Tankerne sendes til universet beskrevet i bogen "The Great Gatsby", som nærmest er blevet et symbol på mellemkrigstidens kultur. Ep'ens univers ligner i øvrigt Woody Allens nyeste film, "Midnight in Paris" – hvor filmens hovedperson Gil bliver sendt retur til 20'ernes Paris. Liz Greens inspiration fra 20'erne og 30'erne understreges yderligere i ep'ens andet nummer, "Bei mir bist du schoen". Sangen er et cover af en oprindeligt yiddish folkesang af Jacob Jacobs og Sholom Secu. Senere er nummeret blevet fortolket af Andrew Sisters, Ella Fitzgerald, Zara Leander m.fl.
Displacement Song er en skøn blanding af folk, bluegrass og jazz tilsat en snert jødisk klezmer. Musikken er upåklagelig. Sangene er velarrangerede og balancerer mellem at være lette og iørefaldende popmelodier og er samtidig formidlet af en stemme, som emmer af pinsel, smerte og nærvær. Dette var i øvrigt kendetegnende ved eksempelvis Billie Holiday, som gav selv de mest banale poptekster pondus og sjæl. Men når en 24-årig engelsk, hvid pige fra 2011 synger om, hvordan hun forvises fra sin by, bærende på sine egne potter og pander og får vabler på fødderne af at gå og gå og gå, kan det til tider virke utroværdigt.
Sprogtonen i teksterne er som instrumenteringen, produktionen og ikke mindst vokalen, gammeldags. Hele pakken er fra en anden tid, hvilket sætter spørgsmålstegn ved musikkens autenticitet. Det lyder ikke som det, det er. Man kan så sin tvivl om, hvorvidt Liz Green har oplevet den smerte og tragedie, som hun synes at formidle. En smerte og tragedie, som netop var nøglen bag førnævnte referencers gennemslagskræft og karisma.
Hvis man vurderer Displacement Song ud fra et æstetisk kriterium, som bunder i autenticitet, ægthed og originalitet, får Liz Green ikke høje karakterer. Glemmer man til gengæld den kontekst, som musikken er fremkommet i, og lader sig nostalgisk forføre af fortidens magi, vil man elske Liz Green og hendes musik. Jeg vælger den sidste løsning. Det lyder virkelig godt.