IDEOLOGI: De er markedsfundamentalister. De har en moralistisk og hensynsløs misjonærtrang, og de får for lite motstand, mener Bent Sofus Tranøy.
Bent Sofus Tranøy Forsker ved Senter for teknologi, innovasjon og kultur. Universitetet i Oslo.
NÅR EN LØNNSOM bedrift som Union i Skien nedlegges eller en agent får 100 millioner kroner i provisjon av fotballforbundet, er det alltid noen som kan forklare oss hvorfor det må være slik. Og hvorfor dette egentlig er bra for oss alle. Mer eller mindre tålmodige, men alltid overbærende - for det er i grunnen så enkelt at alle burde forstå det - forklarer de oss at dette er markedet i arbeid. Før i tiden tok den konkurransebesatte og lettere koleriske tidligere prisdirektøren vår, Egil Bakke, gjerne på seg jobben. I dag er det kanskje Trygve Hegnar, Nettavisens Gunnar «Nett på sak» Stavrum eller i verste fall Kåre Valebrokk, om han har en lite inspirert (Søn)dag.Når Siv Jensen skal oppildne sitt landsmøte snakker hun om hvordan «folk flest» ikke har problemer ved kjøp av forsikring og IKT-produkter og -tjenester, fordi disse blir forsynt av markedet. Det er bare der vi møter staten og det offentlige vi får problemer mener hun. Hun burde ta en kikk på hva «folk flest» klager over til Forbrukerrådet og Forbrukerombudet.
DISSE EKSEMPLENE handler om markedsfundamentalisme. Mange kaller det neoliberal ideologi. Jeg synes ordet neoliberal er for pent. Det gir assosiasjoner til klassisk liberalisme og liberal tenkning mer allment. Den viktigste tradisjonen i vår vestlige politiske idéhistorie, den som har gitt fundamentet for og idealene bak våre politiske systemer i den rike og fredelige delen av verden: demokrati, maktfordeling og menneskerettigheter. Moderne markedsfundamentalister fortjener ikke å være i et slikt selskap. På mange måter ligger de nærmere de religiøse fundamentalistene. En arbeidsdefinisjon av en fundamentalist kunne være noe sånt: En som har en forestilling om det finnes en absolutt sannhet og at det bare er én, bokstavtro måte å forstå denne sannheten på. Blant kristenfundamentalister har det heterofile ekteskapet, med mannen som overhodet, status som samfunnets bærende institusjon. For våre fundamentalister har markedet en slik status. De tror på det ubesudlede markedet. Slik religiøse fundamentalister ser ned på de vantro og vil omvende og/eller bekjempe dem, har markedsfundamentalistene også en moralistisk og hensynsløs misjonærtrang. I markedsfundamentalistenes verdensbilde er det de som kjemper for en effektiv og velstandsbringende ordning, mot særinteresser og snyltere. Selve hovedbudskapet og definisjonen av en markedsfundamentalist fanges av det vi kan kalle Det imperialistiske postulatet: På alle samfunnsområder er markedsorganisering, eller i hvert fall noe som etteraper markedets motivasjonssystem, å foretrekke. Fem tilleggspostulater, som bygger opp under denne misjonsbefalingen, kan formuleres slik:
DET SJÅVINISTISKE postulatet: Privat sektor er alltid bedre og mer effektiv enn offentlig sektor. Slik er det fordi konkurranse er den eneste sosiale mekanismen det er verdt å organisere mennesker rundt.En av de groveste feilene enkelte fundamentalister gjør, er å tro at all verdi skapes i privat sektor. Privat skaper - offentlig bruker, er formelen. Man forveksler altså noe utvendig, her organisasjonsprinsipp og finansieringsform, med iboende verdi. Det kan være gode grunner til å organisere og finansiere produksjon av ulike varer og tjenester på ulike måter. Vi kan for eksempel mene at enkelte verdier blir best ivaretatt gjennom offentlig produksjon, eller privat produksjon underkastet streng regulering. Dette gjelder særlig basisgoder, goder der det er vanskelig for brukeren å vite sitt eget beste (noe som ofte gjelder innenfor utdanning og helse), goder der informasjonsmakt betyr mye (f.eks forsikring og salg av finansielle produkter) eller goder der etterspørselen er lite følsom for prisendringer (for eksempel strøm).Samtidig kan vi mene at andre hensyn blir best ivaretatt gjennom private tilbud uten at det kreves særlig detaljert regulering (hårklipp er et nærliggende eksempel), mens en tredje type produksjon blir best ivaretatt i familien eller i frivillig sektor. Men forskjell med hensyn til hva som veier tyngst når man skal velge organisasjons- og finansieringsform, innebærer ikke at en sektor skaper verdier de andre forbruker.
DET REDUKSJONISTISKE postulatet: Alt mennesker skaper av varer og tjenester, kan og bør omsettes i et marked. Det er ingen vesensforskjell mellom biler og smør på den ene siden og utdannings- og omsorgstjenester på den andre. Fundamentalister vil for eksempel mene at forskningsresultater først og fremst er private goder, og at vi får best forskning i et marked der forskeren får intellektuell eiendomsrett, patenter og monopolprofitt basert på dette, mens brukeren betaler. Her overser fundamentalisten viktige trekk ved kunnskapsproduksjonens natur, samtidig som han glemmer at markedet trenger uavhengig informasjon for å fungere til flertallets beste.De siste hundre årene har våre idealer om forskningsorganisering gjort offentlighet til den sentrale verdi. Forskning og kunnskapsutvikling blir best stimulert av åpenhet. Vi har trodd at kunnskap ikke bare er et kollektivt gode, men at det også er et resultat av kollektivt strev. At jeg kan sjekke og/eller bygge videre på mine kollegers resultater, er et avgjørende premiss for min egen forskning. Når forskningsresultater blir forretningshemmeligheter, blir den løpende kvalitetskontrollen kraftig redusert. Det samme skjer med vår anledning til å lære av andre.Er man enøyd opptatt av å sikre den enkelte forsker privatøkonomisk nytte, blir man ute av stand til å se at innovasjon og forskning i stor grad motiveres av oppfinnerglede og gleden av å skape ting sammen. Folks vilje til å samarbeide vederlagsfritt om teknologisk nyskaping slik det gjøres innenfor Linux-bevegelsen, lar seg ganske enkelt ikke forklare med markedsresonnementer.
DET NATURALISTISKE postulatet: Markedet er en spontan organisasjonsform som en regulerende stat «intervenerer» eller «griper inn» i. Derfor kan markedsbygging beskrives som deregulering eller som å «slippe kreftene løs». Et så enkelt verdenssyn har alle seriøse økonomer for lengst lagt på hylla, uten at det har påvirket den generelle diskusjon av markedet i tilstrekkelig grad. Uten rettsstaten og garantier for eiendomsretten kan vi ikke engang begynne å handle med hverandre på en systematisk måte. Staten må også garantere for pengevesenet og lovregulere betalingssystemet. Alt fra produktmerking (pris, volummål og innhold) til kontraktsjus må standardiseres. Erfaring tilsier at det kreves politisk makt for å få til slikt, og dermed for å få til fungerende markeder. I nyere nettverksbaserte markeder er det ofte enda mer krevende å regulere. Hvem skulle regne ut hvilken pris Telenor kunne ta av Chess før Idar Vollvik skulle selge tellerskrittene videre til sine kunder? Hvor mye kan nettselskapene ta av sine strømkunder når trafikken går ned? Og der det er politikk foreligger det muligheter for politisk påvirkning. Hvem har mest evne til å påvirke markedets rammebetingelser, forbrukerne eller de store selskapene?
DET SIRKULÆRE rettferdighetspostulatet: Det man legger inn av hardt arbeid og talent, sørger et fungerende marked for at man får kvittert ut. Og det er alltid et bytteforhold mellom likhet og effektivitet. Forsøker vi å endre på den fordelingen markedet gir, får vi et effektivitetstap fordi de flinkeste mister sitt motiv til å produsere alt de kan. Dermed går den samlede produksjonen ned. De som bekjenner seg til dette postulatet overser, eller vil ikke innse, at de fleste markeder ikke fungerer etter forutsetningene. Høy avkastning er ofte et uttrykk for makt(misbruk), eller flaks. Makt, hvis du som Telenor er i en posisjon der du kan skvise dine (og andres) kunder. Makt, hvis du er et av de store meglerhusene som har gode nok kontakter i markedet til å få omsatt en aksje som skal ut i markedet for første gang. Makt, hvis du er eiendomsmegler og klarer å «forankre» kundens prisforventning (for eksempel til en takst du har skaffet) og får ham med på du skal ha ti prosent provisjon på alt over dette. Makt, hvis du som den farmasøytiske industrien har patentlovgivningen på din side. Makt, hvis du er stor nok i finansmarkedet til å fungere som «bjellesau» slik at meglerhusene gir deg nye aksjer til en lavere pris enn hva andre må betale.Flaks (og makt), hvis du som direktør i et oljeprisfølsomt selskap (Norsk Hydro for eksempel) har en opsjonsavtale som stiger i verdi i takt med en oljepris du strengt tatt ikke har noen mulighet til å påvirke.
DET POPULISTISKE postulatet: I et marked er det konsumenten som bestemmer. Slik er det fordi konsumenten har makt til å velge noe bort. Dette gjør at produsenten hele tiden må være lydhør overfor konsumentenes ønsker. Og konsumentene vet de vil ha og hva som maksimerer deres nytte og dermed lykke. De lar seg ikke påvirke, utnytte, utmatte, forvirre eller presse til å kjøpe noe annet enn det som best tjener deres interesser.Dette postulatet kan angripes langs flere linjer. Først - og lettest å se, men ikke nødvendigvis å gjøre noe med - er den type makt man får når man har monopol, tilnærmet monopol eller kartell-lignende tilstander. Til tross for Konkurransetilsynets anstrengelser setter moderne markeder oss ofte i en situasjon helt eller delvis preget av denne typen makt. Dette kan gjelde innenfor programvare (Microsoft), strøm og telenettet, i bransjer hvor én eller et fåtall integrerte kjeder dominerer (elektro og dagligvarer er gode eksempler) eller når du skal parkere eller kjøpe en kaffe på Rikshospitalet.Den andre typen makt er regimakt. Makten til å bestemme hva som kommer i hyllene, for eksempel. Eller makten til å foreslå (og langt på vei bestemme) hvordan en avtale skal formes. Bokklubbene er et eksempel på en type markedsaktør som har levd godt på flere mekanismer knyttet til hvordan folk faktisk velger. For det første tilbyr de oss et forhåndsvalg, og mange liker det. Det er slitsomt å skulle velge hele tiden. Så vel forskning som folks faktiske atferd viser at folk veldig ofte helst ikke vil velge. For det andre drar de inn ekstra inntekter ved at mange glemmer, eller ikke orker, å avbestille. Gode markedsføringsfolk vet at valg kan manipuleres, og de gjør det. Den siste og alvorligste formen for makt er makt over andres preferanser. Den oppnås blant annet gjennom merkevarebygging og ulike markedsføringsstrategier. Markedsføring overfor barn illustrerer dette poenget bedre enn noe annet. I bransjen snakkes det om «evolving consumers», og målet er vugge-til-grav lojalitet. Var det noen som sa valgfrihet? Artikkelforfatterens bok «Markedets makt over sinnene» utkommer på Aschehoug i dag.