Med filmkamera på støkkjakt | morgenbladet.no
Med filmkamera på støkkjakt
Vannet er kanskje bunnløst i De dødes tjern, men nyinnspillingen av André Bjerkes klassiker er frustrerende overfladisk.
Ikke dypt nok: Sophia Lie som Sonja i De dødes tjern. Foto: Canopy / SF studios
Skrekkfilmer fremsto nærmest uskyldsrene før Alfred Hitchcock impliserte tilskuerens egen syndighet i Psycho (1960) og Roman Polanski blandet snuskete fantasier og paranoia i Repulsion (1965). Begge filmene fjernet det siste som fantes av anstendig avstand mellom publikum og lerret. Fra nå av var det meste lov. Tabuer, groteske drap, destruktive krefter, blod og gørr. Alt skulle opp og frem, ut på duken, rett på kameralinsen. Skrekkfilmene ble et slags frigjøringsprosjekt fra den småborgerlige sømmeligheten og ønsket om å opprettholde orden, legge lokk på kaoset. Sett i et slikt lys, fremstår Kåre Bergstrøms første filmatisering av André Bjerkes De dødes tjern (1958) nesten komisk dannet og pyntelig. Dens friskhet ligger først og fremst i metagrepet («forfatteren» er selv forteller og ironiserende kommentator), og den visuelle kraften i Ragnar Sørensens cinemascope-fotograferte mystiske tjern.
Når Ninni Bull Robsahm nå velger å hente opp igjen Bjerkes bok fra 1942, har skrekkfilmsjangeren beveget seg et par hundre hakk videre, via grotesk slasherfilm på 70- og 80-tallet, og 90- og 00-tallets metaskrekkfilmer, til dagens blandingsprodukter av politisk satire (Get out) og familiedrama (Hereditary). Robsahm har åpenbart sett det meste av denne filmhistorien, og skammer seg ikke over å referere til hverken nevnte Repulsion, The Shining (1980), A Nightmare on Elm Street (1984), The Blair Witch Project (1999), eller It (2017). Hun satser på at filmlærdommen vil skjenke tilstrekkelig med ideer til å rettferdiggjøre nyinnspillingen.