Anmeldelser 2017 - Uke 33
Omtaler Uke 33, 2017
Temple of Demigod - Profane Doctrine & The Great Old Ones
EVILFEAST - FUNERAL SORCERY (Reutgivelse)
Amor Fati Productions, 16.01.17
I sommer fant jeg omsider tid til å lese videre i The Cult Never Dies Vol. One av Dayal Patterson, en bok jeg begynte på for en god stund siden.
Jeg ble spesielt nysgjerrig på Evilfeast, som ble presentert i positive ordlag i delen av boken tilegnet Polens tidlige svartmetall-scene, ettersom dette er et av forholdsvis få band jeg i utgangspunktet ikke hadde kjennskap til.
Albumet Funeral Sorcery fikk især skryt, og etter å ha oppsøkt smaksprøver via YouTube, var trangen til å høre mer for alvor vekket.
Jeg fryktet at det ville bli vanskelig å skaffe til veie et eksemplar av ei skive gitt ut i kun 300 eksemplarer for flerfoldige år siden, og at begjæret ville forbli umettet. At original-formatet i tillegg var kassett la også en demper på håpet. Til alt hell viste det seg at albumet var reutgitt på CD, både av Alles Stenar i 2008, og senest nå i januar av Amor Fati. Sistnevnte har i tillegg sluppet den på dobbel-LP, da skiva varer i nesten en time.
Funeral Sorcery er riktignok ikke et produkt av den aller tidligste True Polish Black Metal, ettersom skiva ble gitt ut i 2005, men albumet er trofast mot sine røtter, og tar lytteren med ytterligere ti år tilbake i tid. Ikke til utelukkende rå svartmetall, men til den delen av genren som er like opptatt av stemning. Bandet stammer også fra den tid. Nærmere bestemt fra 1996 når GrimSpirit startet opp for seg selv under navnet Darkfeast, som i tur ble endret til Evilfeast i 1998. Debuten kom imidlertid ikke ut før i 2004. Etter Funeral Sorcery har ytterligere to skiver sett skumringens dystre lys i henholdsvis 2008 og 2011, mens andre små-utgivelser har kommet ut før og etter. Senest en demo i 2015.
Det første lytteren vil merke seg, er den kornete, upolerte lyden som gnisser og gnager mot ørenes ørsmå bein. Lydbildet er ikke ulikt det på Nocte Obductas Schwarzmetall. Et annet aspekt, som nekro-ortodokse svartmetallere ikke nødvendigvis er like begeistret for, er dog bruken av synth. Oftest fordi det kunstige instrumentet vanner ut primitiv avsky til blott en fornemmelse av motvilje, og gjør musikken tilgjengelig for massene. Men frykt ei, du hatefulle forkjemper for ekskluderende antagonisme. Evilfeast kommer nok ikke til å appellerer til de uinnvidde, til tross for at bandet sorterer under genren atmosfærisk svart metall.
Deler av materialet tenderer mot atmosfærisk ambiens, men rikelig vreng på gitarer og vokal sammen med sekvenser av rått øs forhindrer lett fremkommelighet i tornebuskenes sammenfiltrede floker. Du som har dette karrige landskap som sitt naturlige habitat vil derimot trives med å bli kloret til blods av torner. At bandet er blant Polens mest obskure og ukjente, bidrar bare til å fremheve mystikken.
Albumets navn passer materialet, eller snarere dets stemning godt. En eim av gravplass og lukket seremoniell okkultisme ligger i luften. Så gjør også en følelse av dunkel ensomhet. GrimSpirit lar seg ofte inspirere av natur. I den grad Funeral Sorcery er et produkt av et spesifikt landskap, vil jeg instinktivt si at det må være av vinterlandskap. Skiva er farget av kulde, smerte og fiendtlighet. Snarere enn å mate deg med teskje, anbefaler jeg deg å vente på nattemørket, fyre opp noen sorte stearinlys og plombere høyttaleren på nivået merket vondt.
Evilfeast - Funeral Sorcery by Amor Fati Productions
Nordvis & Bindrune, 18.08.17
Gorger, som bare unntaksvis omtaler seg selv i tredje person, omtalte debuten Riddle of Steel fra den svensk/finske duoen Sons of Crom i 2014.
I et forsøk på å klassifisere bandet, kom jeg frem til den lett sprikende hybriden melodisk doom-basert pagan metal med elementer fra både viking og folkmetall. Riddle of Steel var en variert, storslått og gjennomført affære med et kledelig anstrøk av Quorthon i renvokalen.
Musikken på skive to, The Black Tower, er til å kjenne igjen, skjønt naturlig utvikling har ført til noe endring.
Lyden har især gått igjennom endringer, men også vokal og materialets stil skille seg noe fra debuten. Dette gir naturligvis et litt annet uttrykk, selv om karene som sagt bevarer sin identitet.
Den lyse renvokalen avviker mer fra Bathory, og behager meg ikke fullt så mye. Den mørkere, kor-aktige, nesten chantende vokalen som brukes noen steder er derimot god, og den svarte vokalen, som kun anvendes unntaksvis, som i Viimeinen Laki, er meget god. Denne låta har også et parti med nydelig gitarspill, samt en stemningsfull avslutning.
Selv om musikken har et snev av middelaldersk pagan, blir det mye episk doom metall denne gangen. Låta Legacy skiller seg ut med rolig akustisk spilling, strykere og dypere renvokal, hvor assosiasjoner til Simon & Garfunkel, og kanskje spesielt Scarborough Fair, melder seg.
Bandet byr på enkelte minneverdige melodier, som i låta In Fire Reborn som inneholder mange gode ingredienser, men også mye som gir meg heller lite. Innlemming av orkestrale elementer gir uttrykket et løft, men ikke nok til å appellere fullt ut. Til det blir musikken i veldig stor grad for snill og tannløs. Dersom du liker det mykt og mildt, burde dog The Black Tower kunne behage.
TEMPLE OF DEMIGOD - PROFANE DOCTRINE (EP) & THE GREAT OLD ONES
Black Lion Productions, 09.09.16 & 24.12.16
Mens Donald Duck og venner markerte inngangen på den store fråtse-sesongen mot slutten av fjoråret, slapp Black Lion debutskiva til Temple of Demigod. Jeg var opptatt med pinnekjøtt, så anmeldelsen ble utsatt. Vi kompenserer for denne lille forsinkelsen ved å spandere på oss en gjennomgang av både album og EP.
Temple of Demigod er et symfonisk horror-metall band med opprinnelse i Armenia, som befinner seg et sted mellom Tyrkia, Russland, Iran, Svartehavet og Det kaspiske hav. Nærmere bestemt i Yerevan, for de som er stødige i geografi.
I september 2014 la Mark Erskine (Ghoulchapel) ned grunnsteinen for sitt eget band som kombinerer svart metall med dødsmetall og mektige orkestrale arrangementer. Etter tre måneder, mot slutten av året, presenterte han sitt første vitnesbyrd, en 24 minutter lang EP titulert Profane Doctrine.
Musikalsk blir en sammenligning med Carach Angren ganske naturlig, og både komponering og gjennomføring holder forholdsvis høy kvalitet på EPen. Mark har ikke bare skrevet og spilt alt selv. Også produksjon er utført og cover-omslag konstruert av ham.
← Originalt cover, 2014.
Etter en illevarslende piano-intro følger fire velskrevne og stemningsfulle låter som veksler naturlig mellom blant annet raspende vokal, piskende tromming, tunge riff, stryker-seksjon, blåserekke og andre orkestrale elementer.
EPen avslutter med en uventet cover-versjon. De med barn eller ungdom i hus de siste ti-femten årene, eller som selv har et Peter Pan kompleks, og som således er unge til sinns, kan vel ikke unngå å kjenne igjen Hedwig's Theme fra Harry Potter.
Lyden gir riktignok en fornemmelse av en utgivelse unnfanget tidlig i karrièren, men den holder mål, og materialet er mer enn godkjent. Alt i alt er Profane Doctrine et imponerende eksempel på hva én person kan oppnå alene.
← Nytt cover, 2016.
Profane Doctirine by Temple of Demigod
To år senere var første fullengder klar. Det merkes på lydbildet at det ligger mer tid og erfaring bak denne kreasjon. Det 40 minutter lange albumet inneholder også jevnt over litt lengre og noe kløktigere komposisjoner.
Som tittelen tilsier, er The Great Old Ones inspirert av Lovecrafts uhyrlige entiteter. Albumet er av den konseptuelle typen, og søker med suksess å gjenskape de nær klaustrofobiske stemninger forfatterens obskure litterære verker er kjent for. At de gotiske undertonene i det orkestrale virket får tankene til å kretse like mye rund grev Draculas blodutgytelser legger selvfølgelig ingen demper på den følelse lytteren hensettes i.
Mr. Erskine har igjen håndtert samtlige aspekter, noe det står respekt av når man ikke får noe distinkt inntrykk av gutteroms-prosjekt. Deler av det symfoniske har riktignok en markant fert av synth, men så godt utført som det er, gir det heller en nostalgisk aura av nittitallet, og band som Limbonic Art og Obsidian Gate.
Når høststormene banker på din dør, og regnet knatrer mot vinduene som svermer av iltre veps, setter du den rette ominøse stemningen med Temple of Demigod.
Karakterer: Profane Doctrine: 4. The Great Old Ones: 5-. Gjennomsnitt: 4+
Noen skiver klikker umiddelbart. Det kan riktignok vise seg å dreie seg om lettfengende saker som raskt blekner, men øvede ører avslører nok ofte slike billige triks ganske raskt.
Når jeg ved en tilfeldighet kom over Scorn the Idle, visste jeg instinktivt at jeg hadde funnet edelt metall, og etter noen minutter var jeg også temmelig sikker på at dette var solid metall med en varig kvalitet som ikke ville miste sin glans.
Det jeg imidlertid ikke var klar over der og da, var at også polakkenes debut, Manifesto, var blitt svært godt mottatt tre og et halvt år tidligere.
Bandets ekstremmetall er en krysning mellom svart atmosfære og dødelige riff, kvass vokal og knusende rytmer, mektig trøkk og majestetiske fornemmelser. Stilistisk kan bandet således bås-settes sammen med landsmenn som Behemoth* og Hate*, men likheten er langt fra slående. Northern Plague låter mindre som sine landsmenn denne gang. De spiller mer på hatsk atmosfære enn storslått grandeur, med et luftig, dynamisk uttrykk overstrødd med detaljerte tekniske finesser.
Bandet er ikke i nærheten av det vi kjenner som teknisk metall, men den tekniske kompetansen er ikke til å ta feil av. Det blir kanskje feil å si at spesielt trommis Damyen (Unearthly, live) briljerer, da han ikke er alene om det, men perkusjonen er likevel en fryd. Denne form for nærmest progressivt variert artistisk håndverk er ikke daglig kost. Gitarene leverer også enkelte briljante genistreker. I låta Man of Glass, gir begge parter hverandre rom for smått eksperimentell lekenhet, samtidig som også bassen får vist seg frem ut over det normale.
I stedet for bare å ty til de sedvanlige ingredienser, piffes oppskriften opp ved å tilføye ei klype dissonant kajenne-pepper. Rytmikken tilsettes i ny og ne noen dråper grapefrukt, mens gitarene en og annen gang får en skvett brennevin for å sette en spiss på retten. Ingredienser lånes gjerne fra ulike hold. Som de anstrøk av deathcore man kan spore i enkelte av rytmene. The Day After gir en atonal symfonisk fornemmelse blandet med et rolig islett av Pink Floyd, mens Drowned - etter en ny serie mer eller mindre kaleidoskopisk råskap - igjen blander inn komfortabel nummen prog. Denne gang i en tyngre (og ikke minst nydelig) komposisjon med konsistens av death/doom. Smakfullt nok er ikke tilsetningene uvettig overdrevet, samtidig som de tilføyer litt intrikat bitterhet som forhindrer den fyldige gryta fra å gå inn ett hull og gli umerkelig ut det andre.
Dersom den siste setningen ga noen ubehagelige mentale bilder: bra. God musikk skal helst etterlate en ettersmak, bilder til ettertanke, en mental etterklang som resonnerer med lytteren, og aller helst mersmak. Scorn the Idle nekter å gå stille fra øre til øre uten å riste lytteren underveis. Som en godartet plageånd, erter og terger musikken lytteren på en uskyldig måte som gjør at man husker den og dens sjarmerende vesen. Musikken inviterer til konsentrert lytting, og gir noe i retur. Prisen for diversitet er at musikkens evne til å behage lytteren kan variere en smule fra stund til stund. Det er likevel en liten pris for solid kunstnerisk håndverk som gløder av spilleglede og artistisk frihet.
Scorn the Idle - innspilt og produsert i Sound Division Studio med støtte fra Heinrich (Vesania) og Malta - er kanskje ikke et plettfritt album, og det spriker også lett, men jeg liker de aller fleste vendinger det tar mens det snuser rundt som en blodhund og snur hver en stein som en nysgjerrig sjimpanse. Jeg liker trøkket i den litt skarpe, men basstunge og rungende lyden. Jeg liker den samlede identitet skiva opparbeider seg etter et dusin gjennomhøringer. Og ordet "liker" er egentlig en beskjeden underdrivelse. Dette er et album jeg kommer til å erindre, og som jeg garantert vil komme oppsøke igjen. En subjektiv sekser, selv om det altså ikke skorter på objektive begrunnelser. Herlig!
Nedenfor hører du Man of Glass, mens du kan høre ikke fullt så spenstige Crown for Fools på YouTube.
Shadow Kingdom & Hells Headbangers, 28.07.17
Temple of Void fra Detroit imponerte med sin mørke mikstur av doom og død i forbindelse med debuten Of Terror and the Supernatural for tre år siden. Deres doomske dødsmetall skilte seg ut fra konvensjonell dødsmetall, samtidig som jeg heller ikke ville puttet bandet i doom/death-båsen. Bandets knusende dunkle uttrykk lå et sted i mellom. I tomrommet. In the Void.
Med Lords of Death viser karene at de klarer å bevare en slags signatur uten å repetere seg selv.
Lords of Death låter ikke like rungende som Of Terror..., men bandet byr fortsatt ikke på lyse og lystige toner. Bortsett fra i det akustiske mellomspillet An Ominous Journey, en svært kort - nesten malplassert - sak, som likevel gir et minimalt avbrekk, og som på tross av den illevarslende tittelen forsikrer deg om at ikke alle aspekter ved livet nødvendigvis er horrible.
Men bortsett fra dette halve minuttet bruker amerikanerne 36 minutter på å stramme skrustikken rundt tinningene mens de forsikrer deg om at du uansett er fordømt. Og det med bravur. Bandet blander solide riff, gode melodier, dystre stemninger, aparte lyder, ilsk kjellervokal og hardtslående rytmer, satt sammen i dugelig strukturelle komposisjoner.
Jeg er nok ikke like begeistret for Lords of Death som jeg er for Of Terror..., men Temple of Void byr fortsatt på solide saker som lett kan anbefales til dødsmetall-fans. Og kanskje spesielt til de som er klare for noe som skiller seg litt ut. Det skal dog sies at amerikanerne ligger nærmere konvensjonell død og fordervelse nå enn da.
Shadow Kingdom står for CD-utgivelsen og digital musikk, mens Hells Headbangers distribuerer vinylen.
Napalm Records, 11.08.17
Det har formelig flommet over med utgivelser fra alskens dødelige misjonærer i senere tid. Jeg fryktet atter en oppvisning i generisk bilpresse-metall når tyskerne i Dawn Of Disease igjen hadde satt seg fore å skru opp trykket på hydraulikken.
Innerst inne vet jeg dog at disse karene serverer dødsdommen på en fornøyelig og underholdende måte. Gutta holder en armlengdes avstand til Gøteborgs melo-death, og byr heller på en kombinasjon av gode melodier og knusende riff.
Tyskernes tredje skive ble ganske godt mottatt for et år siden, selv om jeg ikke har oppsøkt den i ettertid. Det trenger imidlertid ikke bety så mye. Jeg har begrenset tid til å lytte til fortiden, for framtiden treffer meg i trynet som stiv kuling med storm og skrap-partikler i kastene. Du kan like gjerne lese min korte omtale av Worship The Grave, for den beskriver faktisk musikken i et nøtteskall. For de som ikke er kjent med tyskerne kan det legges til at de opererer i noe av det samme landskap som Amon Amarth.
Jeg har brukt mer tid på Ascension Gate enn forgjengeren. Det finnes låter med nokså enkle melodier og litt intetsigende preg her. Noe som gjør at jeg mister litt av futten. Men så kommer det med ett heftige minneverdige riff, spekket med stemning. Med ny iver og motivasjon fanges det fargerike gitarspillet, den fyldige vokalen og den basstunge og rikholdige rytmeseksjon opp på radarens ustabile sensorer.
På sitt sterkeste er Ascension Gate riktig så solid. På sitt mer alminnelige, går det litt mer på tomgang. Introen Passage og påfølgende Perimortal gir en lovende start, men så skusler de bort sjansen og stagnerer en smule. En pregløs låt senere forsøker Beneath the Waters å få musikken til å lette, uten å få nok luft under vingene. Det løsner ikke før tittellåta klemmer til med et melodisk og minneverdig riff midt på skiva, og beveger seg videre med fin-fint gitarspill. Når gutta fortsetter med Akephalos, som byr på både stemning og driv, er de med ett inne i en god stim. Påfølgende Fleshless Journey er ikke helt der, men den har sine momenter, uten tvil. Deretter mister gutta grepet igjen. De tar seg sammen i siste liten, og leverer en knall-avslutning med mektige ni minutter lange Mundus Inversus.
Med Dan Swanö bak roret er lyden selvfølgelig fyldig og fin. Kontrasten mellom topper og lavland etterlater meg nok dessverre litt ambivalent, men Ascension Gate er strengt tatt meget hørbar også på sitt mest middelmådige. Derfor en svak godkjenning.