Åsgårdstrand | Glad hver morgen han våkner
Glad hver morgen han våkner
Politikvinnen sparker forsiktig bort i et bein. Det tilhører en sovende mann på fortauet. Der har han tilbrakt natta, og selv om morgen er i ferd med å bli til formiddag, sover mannen. Litt papp mellom seg og asfalten, en pose med eiendeler er puta og kroppen har le for vinden i en sliten sovepose.
Mannen gjør ingen antydning til å våkne. Politikvinnen bøyer seg over mannen og klyper til litt i ørene. Den sovende på fortauet skvetter til. Så følger en regle med banneord som journalisten fra Horten aldri har vært i nærheten av å høre maken til. Politikvinnen venter rolig til den slitne borgeren av Manchester er oppe i knestående. Så kommer hun gående mot meg der jeg et stykke unna har fulgt hendelsen.
– En grusom jobb, ramler det nærmest ut av munnen min i øyeblikket der vi har øyekontakt.
– Nei, svarer kvinnen i sort uniform. – Jeg er glad hver morgen han våkner.
Sentrum i Manchester er full av uteliggere, folk uten hjem eller tak over hodet. Fra soveposene stikker det ut hvite ansikter, mørke ansikter, kvinner og menn, unge og eldre. Noen ser ut til å ha bodd på gata lenge. Andre kan være debutanter, målt etter hvor rein eller skitten soveposen er.
Dagen før hadde jeg vært på en omvisning i byen jeg besøkte. Vi ble fortalt av en stolt taxisjåfør om alt det positive som skjer i Manchester, nye byggeprosjekter, bedrifter, en stolt historie tilbake til romerne og ikke minst Manchester United og Manchester City, klubbene der mange av spillerne tjener millioner av kroner i uka, eller godt over 100 millioner i året om vi holder stjernene med best lønn unna regnestykket.
Fotballen gjør Manchester til en enorm turistby. Nordmenn og andre legger igjen godt med penger på hoteller, restauranter, puber og forretninger, og på den måten blir det nye arbeidsplasser. Men det raker ikke mannen som sov på utsiden av hotellet der jeg bodde. Han våkner brutalt opp hver morgen til et liv uten håp, mening eller innhold, bortsett fra å stikke fram skitne fingre rundt et pappkrus i håp om noen mynter fra folk som farer forbi.
Han våkner brutalt opp til et liv uten håp og mening.
En rask gangtur langs kanalene sammen med morgenfriske joggere og foreldre på tur med de minste, viste fram den enorme kontrasten mellom det vellykkede og nød og elendighet i denne byen.
Tett ved trendy og moderne serveringssteder bodde det flere uteliggere. Jeg passerte en kvinne som forsøkte å vaske klær i kanalen der det fløt så mye plast, flasker og annet søppel at du nesten fikk følelsen av å kunne gå tørrskodd over til den andre siden.
På en tur for deg selv har du tid til å reflektere litt over det du opplever, som nødvendigheten av penger, et hjem, familie og venner, jobb, utdanning, sosiale goder og alt det de aller fleste av oss i Norge tar som en selvfølge. Så vet jeg at noen både i Horten og Åsgårdstrand slett ikke lever på livets solside, og at andre igjen godt kan tenke seg lønna til artistene i fotballen jeg som turist skal besøke seinere på dagen. Manchester er byen fra den ytterste nød til utrolig rikdom.
Begge sider er mennesker som en gang ble født av foreldre som håpet det beste for neste generasjon. Noen av barna traff livets blindgate og fortauet med papp og sovepose.
Grubleriene mine ender i en oppfordring til alle som syter og klager over alt i vårt nærmiljø: – Løft blikket, mange andre har det langt verre enn deg!