Langevann, Vestre Andebu
Gunnar Gallis
Hytta var oppholdssted for Milorgfolk fra Tønsberg under krigen. De lå og ventet på våpenslipp som skulle droppes på Langevann som hadde kodenavn Hegg. Koden som ble sendt over radio fra London for droppet var «møte med forhindringer». Da de hørte den setningen måtte milorgfolka stå klar ute på isen med lyssignaler og vente på flydur og signalisere til flyene. De kom aldri, flyene hadde antagelig snudd pga dårlig vær eller andre problemer. Det er et opptak av Londonsendingen her: https://www.nrk.no/video/PS*79682
Her er et utdrag fra bygdeboka om det samme: Avsnittsjefen og «skau»-guttene tok mot «slipp», og folkene i området her var med og fraktet det fram til forskjellige steder. Ved juletider 1944 var flere av folkene her i området møtt opp ved vestre Langevann i Andebu. De gikk til Grinisetra i Lardal, hentet materiellet der og bar det fram til Langevann, hvor det så ble tatt hånd om av avsnittets folk.
Sandefjords Blad 14.12.19
Se omtale av Langevann i Sandefjords Blad 14.12.19
Langevannsstua, ombygd og kalt Berganhytta, senere Jern og Metallhytta, avholdshytta og nå speiderhytta. Et av romma er den gamle Langevannsstua der Karen, Paul, Ulrikka og Samuel bodde. Her holdt MILORG til da de ventet på slipp på Langevann.
Fra https://www.facebook.com/photo.php?fbid=10157292506062217&set=gm.3344277825644630&type=3&theater
Langevannstua ved Langevann i Andebu.
Eiendom under Østre Hallenstvedt? Fra Andebu Bygdebok:
Følgende eier var visstnok Andreas Trolldalen (personalia, se Trolldalen, bnr. 7), men han bodde jo ikke her. Den som flyttet inn etter Paul Jensen var vel Ole P. Gundersen (personalia, se Rolighet (Torp, Husmenn)), som bodde her i mange år. I 1949 kjøpt av Ole F. Bergan, Tønsberg. I 1957 for kr. 25 000 kjøpt av Tønsberg Jern- og Metallarb.forening, som i 1965 solgte til D.N.T.U. «Vårbrudd» v/Ragnar Evensen og Yngve Mørk, Sandar.
Hytta er visstnok bygd opp omkring den opprinnelige Langevannsstua, så noe av det opprinnelige huset er fortsatt der.
Jeg legger inn dokumentene fra "Berganhytta" ved Langevann på nytt, med litt bedre skanning. "Gutta på skauen" Milorgfolk fra Tønsberg holdt til her på slutten av krigen. Vi hadde skogdag med skogeierlaget der i 1994. Lai Thorsen fra Tønsberg fortalte om opplevelsene i 1944. Etterpå skrev han ned følgende historie:
En del av dette sto i Sandefjords Blad 14. desember, jeg er med i ei gruppe som leverer historisk stoff til lørdagssidene, men det var ikke plass til alt i avisa, så jeg legger hele artikkelen inn her. Det er tekst under bildene.
Langt vestpå skauen i Andebu ligger et stille, vakkert vann, Langevann, av noen kalt Vestre Langevann. Her er du midt i naturens stillhet og ro. Navnet først, de vanna i Andebu som ligger lengst fra folk har endingen vann, (Solbergvann, Bølevann Trollsvann) mens de vanna der folk bor ender på vannet (Stålerødvannet, Askjemvannet, Bakkevannet), forklaringen er at i tidligere tider endte alle på vann, men etterhvert forandret uttalen seg på de hjemlige vanna som stadig ble omtalt, mens de i utkanten forble ved det gamle.
Selv om det er stille ved Langevann nå for tiden, så har det ikke alltid vært slik, gjennom tidene har det vært mye folk og rørelse her,
Laks til Greven
Grev Wedel Jarlsberg hadde tidligere lakserett i Kjærrafossen, antagelig fra den gang Mikaelskirken stod på Slottsfjellet. Det var Johan Ødegården og senere sønnen hans som hadde denne jobben fram til ca. 1920. Laksen ble pakket i orelauv og samlet til et passe lass før den ble fraktet på hesteryggen over Myråsen, ned Bjørkedalen og langs Langevann og til Torp, der lånte han støytekjærre til resten av turen. For denne jobben fikk han oppgjør i bygg og rug som han fraktet hjem på samme måten.
Grisunger fra Hvarnes
Ola Moen fra Hvarnes hadde en tung jobb, hver vår kjøpte han 8-10 grisunger i Hvarnes, dem plasserte han i ei kasse som han bar på ryggen den lange veien forbi Langevann og helt ned til Arnadal sogn der han solgte dem. Han måtte jo overnatte langs veien, men var ikke særlig velsett ettersom griselukta hang ved ham hele tiden. Men folka ved Langevann var ikke finere i nesen enn at de lot han overnatte. Og kanskje fikk de høre noe nytt fra Lågendalen også! Han endte visst sine dager på en slik tur, i tjeneste så og si.
Rart navn på en veistump
Sommerstid gikk all «gjennomgangstrafikk» fra Lågendalen, og gårdene lenger vest på en sti på vestsiden av vannet. Ved nordenden av vannet gikk den ned en bratt og steinete bakke som det gjerne siplet litt vann nedover. Ei grautkjerring vestate, kanskje fra Støvland, var på vei til Nordre Dalen, en liten plass litt nordafor Langevann med barselgrøt. Ho hadde allerede gått lenge og var nok sliten, for i den omtalte bakken gikk kjærringa overende med mjælk og graut og hele sullamitten. Alt lå utover bakken! Da var nok stusselig å komme som grautkjærring uten hverken vått eller tørt, men etterhvert måtte de jo ha litt morro av det. Dette hendte vel for en 150 års tid siden, men navnet ble hengende ved stedet. Graut- og mjælkbakken! Etter som tiden har gått, eller om det det et to hendelser samme sted er ikke godt å vite, men i senere år har et nytt navn sneket seg inn på samme sted, Puddingbakken! Navnet skjemmer ingen, vi vet allikevel hvor stedet er.
Ettersom det har vært en del salg av eiendommer i området så har det blitt noen utenbygds, eller annetsteds i bygda fra som eier deler av området. Slik er det også med vårt skaustykke i Dalaåsen, det kom for salg omkring 1914 og min oldefar, lensmann Bjørndal kjøpte eiendommen. På samme måte med banksjef Klaveness. Det har også blitt bygd hytter her. Langevannsstua ble som omtalt kjøpt av Bil-Bergan, han som fant opp Bergans meis og startet Bergans Auto. Han skal ha vært en av de første i Norge som lærte å kjøre bil! Han solgte ryggsekkfirmaet, men det eksisterer jo enda, som produsent av fritidsutstyr. Et stykke unna bygde Erling Bergan hytte, han var broren til sønnen i Bergan og sønn i Tønsberg. Han drev pelsforretning på Torvet i Tønsberg. For ikke å blande disse to i samtaler ble de omtalt som Bil – Bergan og Hatte – Bergan. Fritzøe fikk lite innpass ved Langevann, Torp og Trolldalen som eier mye av skogen var solide gårder som ikke trengte å selge unna noe. Forholdet til utenbygds eiere har alltid vært bra, en skulle jo kanskje tro at folk som bodde innpå skauen slik var noen «himføingær» som ikke var vant til folk, men slik var det ikke, de fleste mannfolka hadde seilt til sjøs, enten selfangst eller i utenriksfart, de hadde sett mye av verden, mange av konene hadde kanskje vært ute i tjeneste i byen eller på storgårder, Ulrikka kom jo fra Sverige!
Enken Anne Kristine Amundsdatter ble gift på nytt med Guttorm Nilsen Våtåsen. Hun drev handel i Våtåsen, en liten plass ikke langt unna Langevann. Hun solgte grislet stomp som sønnen hentet fra bakeriet på Nes. Hun fikk 28 brød for en daler. Hun hadde 40 % fortjeneste, men ga et brød på kjøpet hvis du kjøpte 5. Hun solgte også sild og brisling. Av varer ellers var det selvfølgelig tobakk, fra Christiansens tobakksspinneri. Det nyttet ikke å by fram noe annet. Jönköpings fyrstikker, røde og hvite krittpiper, skolisser, sysaker og bendelbånd. Brocks snelletråd og glyserinsåpe. Hun var i byen omtrent hver fjortende dag for å hente varer. Det kom folk fra fjern og nær for å handle, men da hun fikk konkurrenter lenger nede i bygda ble det mest tobakk hun handlet med. Anne døde i 1883 og siden da har det ikke vært drevet handel i Våtåsen.
Det er flere setrer omkring Langevann, Hallenstvedtsetra, to Torpesetrer, Dalasetra, og Bjørkedalen. En gang i tiden var det over tredve setrer i Andebu, men utover på 1900 tallet minket det veldig, omkring 1920 var det bare setrene rundt Langevann og Trolldalssetra ikke langt unna, som ble drevet.
På setrene var det liv! Det var jo ofte ungjentenes jobb å være på setra. Det var stri jobb, kuene måtte jo hentes inn og melkes to ganger hver dag, de kokte prim i ei svær jerngryte som stod over varmen midt i rommet, de kjernet smør, oftest om fredagen, og laget ost. Men likevel trivdes både folk og fe på setra. Ei seterjente fortalte at når de skulle på setra om sommeren ropte hun inn i fjøset i en seterlig tone: «Så rekk til setra nå». Dette forstod dyra som hadde vært på setra før og de ble helt yre og ville ut. Da de ble løst for de rett på skauen og var ofte på setra lenge før husbondfolket! Og så kom lørdagen! Jentene pynta med lauv fra lønnetrær og satte ville blomster på bordet og ventet på besøk fra bygda. Mange kom, mest ungdom, noen hadde med seg et instrument og da ble det dans på vollen til sene kvelden og vel så det. På førtitallet ble det etterhvert slutt på seterlivet, tørkesommeren 1955 var det kuer på Torpesetra for siste gang, tørken gjorde at man måtte spare på alt beite hjemme på gården, men melka ble ikke kjernet, men brakt fram til hovedveien og sendt til meieriet.
På setra kom du nok nærmere naturen enn hjemme på gården, men du kom også nærmere de andre kreftene som liker seg dårlig i dagslys nede i bygda. Det er mange historier om hendelser på setrene, ei lita historie fra Trolldalssetra. I riktig gamle dager sto fjøset på Trolldalssetra på et annet sted enn i dag, slik at den ene endeveggen var en bergvegg. Den ble flyttet av grunner som nå er glømt. Siden kunne du høre kubjeller inne i berget der fjøset hadde stått, særlig hvis det trakk opp til uvær. Det var Huldra, eller Ula som hun blir kalt i Andebu som var der inne med kuene sine!
Setrene omkring Langevann står enda, men de har blitt gjort om til skogshusvær eller jakthytter.
Det har vært fest og morro ved Langevann til alle tider, ved Tryteberjet er det en vakker plass der folk har kommet sammen for St. Hans feiring og andre festligheter. Til St Hansfeiringen kom gjerne folk fra hele bygden, det var bål og hygge, unger og voksne. Sent på kvelden trakk kvinnfolk og unger seg gjerne tilbake til Torpehytta, mens noen av karæne fortsatte sine «samtaler». Ikke alle kvinnfolka synes dette var noe stas, men de så stort på det at de på mårrakvisten var nede og breide aviser over ansiktene på de karæne som hadde sovna i grasset, så de ikke skulle få sola i auene mens se sov, fluene kunne væræ leie au!
Det hører store skogvidder til gårdene som har skog omkring Langevann, hver vinter var det stor trafikk med huggere og kjørere. Det toppet seg under begge verdenskrigene da det ble voldsom etterspørsel etter materialer og særlig ved til oppvarming og knott og kullbrenning. En nabo fortalte at en gang så han 18 hester etter hverandre på vei vestover mot skogene. Isen på Langevann var en snarvei som letter veldig på kjøringen, men isen kan være lumsk, det er et fenomen som kalles «vindhull» områder med svak is, antagelig på grunn av strømmer med varmere vann under isen. Det er at sagn som sier at en mann med hest og doning lastet med eiketømmer gikk gjennom isen og ble borte for alltid! To senere hendelser er sikre, på slutten av 60 tallet sviktet isen under hest og doning for Arthur Torp, han hadde kommet utpå «skråvis» frosset sørpe oppå tynn stålis. Han selv kom seg inn på fast is, mens hesten hadde frambeina på isen og trådde vannet med bakbeina. Han fikk spent ifra doningen men maktet ikke å få hesten opp, hva skulle han gjøre? Han var inne på tanken om å slå ihjel hesten for å gjøre slutt på plagene, han kunne jo ikke stå og se på at hesten langsomt druknet, men han hadde bare ei lett øks, for dårlig til å drepe en hest med, så han hadde ikke annet å gjøre enn å ta beina fatt til nærmeste hus en km unna og ringe etter hjelp. Da han kom tilbake var hesten fortsatt i live. Mens han ventet på hjelp prøvde han en siste gang å ta tak i halsen på hesten og dra den opp, han må ha tatt et tak som holdt på å kvele dyret, for i panikken som hesten fikk gjorde den et byks og som ved et under greide den å komme opp på isen, men der ble de liggende begge to, helt utmattet. Hjelpemannskapene kom til etterhvert og med massasje og stell livnet hesten til igjen etter stund kom begge på beina igjen og de slapp fra hendelsen uten varig men.
Midt på 80 tallet kjørte Jakop Valstad gjennom isen med traktor, det skulle ikke rare isen til å bære en Gråtass Ferguson, men nå hadde han fått ny traktor, en mye tyngre FIAT. Det var svak is innved land som brast, men litt av traktoren stakk opp av vannet så han fikk reddet seg ut bakvinduet. Traktoren ble reddet opp av vannet ved hjelp av noen gravemaskiner som holdt på i nærheten. Da han kom hjem fikk han kjeft for å ha vært så dum - voksne mann!
I våre dager er det lite trafikk å se, hester og tømmerhuggerne er borte, skal noe hugges kommer et lag, driver en fjorten dagers tid og drar igjen. Så råder fortsatt stillheten.
Under krigen startet drosjeeierne i Sandefjord kullbrenning i stor stil i Rennesik, det var bensinmangel og trekull ble brukt i gassgeneratorer som ble montert på bilene. Trygve Holand tok etterhvert over kullbrenningen. Det gikk med uhorvelige mengder ved, 7 hester og 20 mann holdt på uavbrutt, det trengtes 50 favner i uka! For å korte inn kjøringen ble det bygget tre stålmiler ved Torpesetra ved Langevann. Det ble brukt en tung stasjonærmotor til sorteringen av kullene, den måtte fraktes over vannet til der som milene stod. De rigget til en flåte av tørrgran, fikk lastet på motoren med utstyr og dro ut på vannet. To mann på flåten og to mann i en pram som slepte flåten. Det lovet godt, men etterhvert viste det seg at flåten var ustabil, de to på flåten måtte stadig flytte på seg for å holde den rett. Det var litt av et syn, flåten gjorde større og større krengninger hit og dit, mennene hoppet så godt de kunne motsatt vei, men til slutt reiste hele flåten seg på ende og motoren raste ut i vannet og forsvant. Mennene på flåten derimot var like tørre etter at flåten rettet seg opp igjen. Etter masse stri og en hjemmelaget vinsjeanordning på flåten fikk de berget motoren og kom i gang med produksjonen. Da kullene var ferdig brent og sortert etter størrelse ble de fylt i sekker og rodd tilbake over vannet, så ble sekkene lastet over på støytekjerre og kjørt fram til bilvei med hest. Masse arbeid, men sikkert lettere enn å kjøre all ved oppover og vestover til Rennesik.
Krig og motstandsbevegelsen, MILORG
Det var to grupper av Milorg, «gutta på skauen» som hadde stukket hjemmefra og gått i dekning i skauhytter og den lokale avdelingen som prøvde å leve sine vanlige liv hjemme. Disse hadde kun kontakt via en felles ledelse. Langevann var via radio til London godkjent som slipp plass for våpen. Slippene foregikk med bakkekontakt så det trengtes månelys og pent vær, mottakerne skulle stå på det islagte vannet med lommelykter i ei rekke for å vise vindretningen, mens ei av lyktene morset en avtalt bokstav mot flyet. Kodenavn for Langevann var «Hegg»
I januar 1945 var det fullmåne den 28. og skaugutta samlet seg fra der de ellers gjemte seg til Bergan hytta (Langevannsstua) ved Langevann, 15- 20 mann. De ventet på «særmelding» fra London, «møte med forhindringer» som var kodeordene for slipp på Langevann, men det kom aldri og gjengen på hytta gjorde seg klare til å forlate stedet og dra tilbake til sine respektive gjemmesteder.
Ved juletider 1944 kom det et slipp vest for Lågen, alt utstyret ble båret i ryggsekker mot Andebu, utstyret skulle til Tønsberg. Andebukarene avtalte å møtes ved Langevann for å gå derfra for å ta imot utstyret som kom fra Lågen. Men ingen kom, og det var rykter om at Gestapo hadde fått snusen i droppet ved Lågen. Andebukarene våget seg utpå vannet i månelyset for om mulig å finne dem de skulle treffe fra Lågendalen da de fikk se skygger av flere mann innved land, var det Gestapo? De prøvde å late som ingenting og gå videre, men da stormet mennene ut fra skyggen med hevede maskinpistoler og ropte «hands up». Det viste seg heldigvis å være «skaugutter» fra Berganhytta som ikke kjente til at Andebukarene var ute. Det gikk bra, senere kom de i kontakt med Lågendalsfolka og fikk transportert materiellet fram til Tønsberg.
I tiden da skauguttene lå på Berganhytta og ventet på slipp hadde de væpnet vakt rundt hytta døgnet rundt. Ved vaktskiftet ei natt var en av karene litt uforsiktig i mørket, ingen lys var på, og satte Stengun (maskinpistol) litt hardt i gulvet, med det resultat at et skudd gikk av etterfulgt av et smertehyl og en som ropte, jeg er skyten i magan! En kan jo tenke seg oppstandelsen i den overfylte mørklagte hytta. Hvor var fyrstikkene, hvor var stearinlyset, var det tyskerne som kom? Etter en stunds panikk ble det litt roligere, lysa ble tent, ingen tyskere var observert. Mannen som ropte at han var skyten blir lagt på stuebordet til undersøkelse. Det ble funnet to hull i magen, men ingen i ryggen? Det viste seg at da mannen hadde satt fra seg Stengun hadde han bøyd seg framover og det ble en liten valk ved beltet. Kula traff beltespennen og forandret litt retning, gikk gjennom valken og strøk langs magen og brystet og etterlot seg ei rød rand helt til skulderen før den endte i taket!
Ved hjelp av en spesiell gruppe av Tønsberg Røde kors ble mannen, med dekknavn «Roy», fraktet med skikjelke og bil til fylkessykehuset der dir./overlege Jervell fikk han innlagt.
En kan jo lure på hvordan alt dette kunne gå ubemerket hen i krigstid, i fangeleiren ved Dalsroa ikke langt unna var det jo en tysk avdeling, men man må tenke på at da var det vedhuggere, tømmerhuggere og hestekjørere over alt, det krydde av folk i skogene da. Det kan vel også tenkes at tyskerne var krigstrøtte og litt redde for hvem de kunne møte i skogen.
Folk som bodde omkring Langevann
Det var mange i riktig gamle dager, det var flere bitte små bruk i nærheten av vannet, vi tar med et par.
Bjørkedalen, ligger ved bekken som leder inn i Langevann. Her var det en gang i tiden to bruk, Øvre og Nedre Bjørkedalen. I Øvre bodde Andres Larsen, den gården, som det kun er murene igjen etter fødde to kuer et ungfe og to sauer. Han dyrket også korn der, sådde 1/8 tønne bygg og ei tønne havre og satte også ei tønne poteter, helt utrolig, i dag er det bare svart skau på stedet. Sine inntekter fikk han som jeger, han var storjeger etter hare og skogsfugl som han solgte på torvet i Tønsberg. Langevannsstua, den har/ skiftet navn ettersom den skiftet eiere, Berganhytta, Jern- og Metallhytta (fagforening), avholdsforeningshytte og i dag speiderhytte. Når lokalkjente snakket om dem som bodde der i gamle dager ble det sagt at de bodde i Langevann. Paul (Pål) og Karen bodde her fra 1860 og til noen år etter århundreskiftet, Pål laget soplinger og solgte, men det er Karen vi vet mest om, Karen Langevann ble hun kalt, de overlevde med ei ku, noen sauer og med salg av ting som hun laget, votter, strømper og andre hjemmelagede saker. Hun var en enestående forteller, da hun kom til bygda med sakene sine tok hun seg god tid med å høre og fortelle nyheter. Karen røkte skråtobakk i krittpipa si, det var en hel prosess med karving, gniing og stapping, så var det å ta ei flis med varme i og fyre på pipa. Da pipa var tent stilnet praten en stund. I det samme huset bodde også Ulrikka og sønnen hennes, Samuel.
Fattighuset, på slutten av 1800 tallet var bygdas pleiehjem her, det hadde nok gått mer og mer ut av bruk, til slutt var det bare datteren til fattighjemmets husfar og hennes familiesom bodde her. Det var et stusselig sted som ble nedlagt snart etter forrige århundreskiftet. Det er ingenting igjen etter dette triste stedet, annet enn navnet, den lange bratte bakken forbi der som fattighuset lå heter fortsatt Husebakken
Ulrikka var fra Umeå i Sverige, født i Finnland, hun ble gift med Kristian Eriksen. Kristian var seilskutesjømann. En gang de var i Bottenviken frøs skuta fast og ble liggende der lenge. Der traff han Ulrikka og de ble par. Det ble sagt at hun sommeren etter gikk på sine bein fra Østersjøen og til Andebu. Sammen hadde de 6 barn, alle gutter og alle vokste opp. De ble håndverkere og sjøfolk slik som faren hadde vært. Og selv om det var smått stell greide alle seg godt i livet, felles for dem alle var at de fikk meget godt i oppførsel og Kristendomskunnskap. Oppholdssted og rikdom er ikke avgjørende for om du blir et bra menneske! Da Kristian døde i 1877 flyttet Ulrikka og den yngste sønnen Samuel som da bare var 7 år fra Stålerød og til Langevannsstua. Der bodde allerede Pål og Karen. Langevannsstua hadde bare to rom, i stua sov Karen og Pål, Ulrikka og sønnen sov i hver sin køy, over bakerovnen, Samuel i overkøya. Så der bodde de disse fire, i den lille stua under Dalaåsen som tok av for nordavinden. Karen og Ulrikka som kardet og spant, strikket votter og strømper og Pål som dro inn bjørkeris til soplinger. Lille Samuel hjalp vel til så godt han kunne. Uttrykket «der det er hjerterom er det husrom» er nok ikke tatt av luften.
Ei rørende historie
Før Ulrikka ble enke bodde hun på en liten plass på Stålerød. En gang var det helt tomt for mat i huset og Kristian var ute på sjøen, hun hadde ikke sett han på lang, lang tid. Hun så ikke annen råd enn å gå til nabogården, Løkka. Der spurte hun om hun kunne få bytta til seg et par brød mot ei sølvskje. Selvfølgelig skulle det bli råd med brød, men sølvskja kunne de jo ikke ta imot, langt ifra. Men Ulrikka stod på sitt, tigger var hun dog ikke, og sånn ble det. Skjea ble liggende i Løkka, men der i gården kjente jo alle foranledningen, så den skjea ble tatt godt vare på.
For noen få år siden kom noen av Ulrikkas etterkommere til Løkka, de hadde drevet slektsforsking og funnet ut hvor hun hadde bodd, nå kom de for å se stedet., Elna Sønseth som nå bodde i Løkka viste dem plassen, murene stod enda, og etterpå var det inn på kaffe, slik det er i Andebu. Da fikk de høre historien om Ulrikka og skjeen, og det var nok en beveget stund da Elna overleverte skjeen og sa at endelig hadde den kommet tilbake til den familien der den rettmessig hørte hjemme.
Ola Petter (Gundersen) bodde så i Langevann, han bodde der til huset ble for dårlig. Han livnærte seg med småjobber, vedhugst og det lille gården kunne bidra med. Selv om gården var bitte liten gjorde Ola Petter alt han kunne for å få det til å høres litt bedre ut. Det var bare en liten jordlapp, men han beskrev jordene slik: Ekræ mot Klaveness, Myræne neppå og Bakken ned fær husene. Det går en liten bekk ut fra Langevann og forbi den lille plassen, den har tre navn, først Langevannsbekken ut av vannet, så, Pålebekken (etter Pål som bodde der tidligere, dalen som fører ned til plassen heter Påldæln den dag i dag.) og til slutt Dælæbekken. Senere bygde Bergan (bilforretning i Tønsberg) ei stor hytte der, men det sies at et av rommene i den store hytta er den gamle Langevannsstua.
Anders Jahre og Klavenesshytta På en odde i Langevann ligger ei vakker rødmalt hytte med en stor tilhørende skogteig. Den ble en gang i tiden ble solgt unna en av Hallenstvedtgårdene i et knipetak. Det var banksjef Lars Klaveness i Sandefjordsom kjøpte eiendommen, og den har fulgt familien siden. I en periode ble hytta lite brukt og den ble utleid til Anders Jahre. Dit hadde han med seg flere gubber fra Sandefjord – og betjening. Det sies at flere store forretninger ble avtalt ved Langevann. Høy moral! Ei av jentene som serverte fortalte at hun, etter at kveldens siste toddy var servert, skulle versegod å låse seg in på rommet sitt. Her skulle det ikke flørtes!
Hanna Ambjørnrød bodde litt lenger unna vannet, men helt inntil veien som tømmerkjørerne brukte når de skulle ha tømmeret ut av skogen. Nåde den som ikke stoppet! Hun hadde Andebus første og eneste veikro, her spiste skaukarene nistematen sin, tørka votter og støvler og pratet og drakk kaffe. Hun var ugift, men hennes foreldre hadde tatt til seg en gutt somforeldrene ikke hadde vilje eller evne til å ta seg av, Herman. Han hadde nok et annet etternavn, men alle brukte Ambjørnrød. Der bodde de to, Herman var snill, men ofte litt vanskelig å finne hvis noe skulle gjøres. Det fortelles at han var i skolealder da han ble «satt bort». Første kvelden han var i huset ble han vasket og bespist, og fikk sin egen seng, før han sovnet skal han ha sagt «nå har jeg det godt». Herman ble likt av alle, og han var kjent for å si litt underlige ting, han sa som regel det han tenkte uten justering slik som de fleste andre gjør. Han blir fremdeles sitert i bygda. En gang ble han bedt inn på middag i Trolldalen, kjent som et hus med mye og god mat, men han var vel litt bekymret for at det ville forplikte til arbeid senere på dagen, middagen på landet før i tiden var ved 11 halv 12 tiden., så han svarte kort: «Nei, jeg skal him og kose meg!». Han kom tilbake når det nærmet seg kveldsmat, «Jeg søvnæ gitt» var forklaringen på fraværet. En annen gang var han hos Stålerødsmeden og fikk reparert en doning. Da smeden vel var ferdig spurte Herman hvor mye det kostet. «5 kroner» sa smeden som hadde holdt på hele formiddagen med jobben, «Nei snakk orntlig da» sa Herman. Jeg tror han slapp med ei krone. Melking var kvinnfølkærbe, ikke noe Herman hadde noe med, en gang Hanna melket tråkket kua på foten hennes og ble stående, Hermann, Hermann få vekk kua! Ropte hun. «Å ho går a av etterhvert» sa Herman. Det var visst en av de få gangene at Hanna virkelig blei sinna.
Alle kjente Hanna, hver februar, på hennes bursdag var det stort selskap, folk kom fra fjern og nær, i sprakende kulde, med hest og slede, spark og til fots. Noen hadde med kake, det var fullt hus selv om ingen var bedt, slik skulle det være. Hun er også en av dem som du kan lure på hva de levde av, og om det var smått stell så ble det alltid servert noe hvis du kom innom. Den dag i dag får folk som kjente henne et mykere og varmere stemmeleie når hun omtales. Det er noe til ettermæle!
Her er noen av opplevelsene som "Gutta på skauen", hadde på den hytta under krigen. Dette var folk fra Tønsberg som ikke kjente til Milorg i Andebu - og omvendt.
En tegning fra 1945, mye av det Milorg drev med var bæring av våpen og ammunisjon etter fallskjermslipp. Et slit! Og farlig, ble de tatt kunne de bli skutt.
Tegnet av faren min, Odd Gallis. Da krigen var over og Milorg hadde gjort sitt ble det holdt et avskjedslag, denne plakaten og noen andre ble brukt som dekorasjon på veggene på den festen