Brukerstyrt personlig assistanse | Pust
"Personlig assistent er først og fremst et serviceyrke"
I annonsen er vi ute etter personer som skal assistere oss i hverdagen, ikke passe på oss og ikke ta vare på oss. Så det er jo gjerne service innstilte personer vi er ute etter. Personer som gjerne ønsker kontakt med mennesker men i en service setting. så assistentene vi er ute etter det er jo, de kan gjerne ha de samme interessene som oss for da blir det jo lettere å lære de opp. men det er jo heller ikke et must da men det er jo gjerne personer man trives å være sammen med for man skal jo ha de rundt seg 24 timer i døgnet. Og det er jo også en, når man trenger det så må man bare legge fra seg tanken på at man ikke får et eneste alene øyeblikk resten av livet. Det er jo noe du bare må legge fra deg.
"Å være personlig assistent er en givende jobb"
Jeg jobbet med å servere pizza, men følte ikke at det var så givende eller godt betalt eller noen ting. Så da søkte jeg jobb her og ble innkalt på arbeidsintervju og så fikk jeg jobben. Det var Bjørn og Øyvind som satt her og jeg var godt over 1 time på arbeidsintervju. Og det var snakk om alt mulig, om arbeidsoppgaver og at jeg og Øyvind heier på samme fotball lag, så selvfølgelig snakket vi om fotball, om hvordan de lever og hvordan de ønsker å ha det. og om hva de forventer av deg som personlig assistent. Og for min del så hørtes dette ut som en utrolig givende og fin jobb, altså det er alt fra snømåking og hugge ved til å kunne sitte å se en film og lage god mat, det er veldig forskjellig. Og det synes jeg var veldig attraktivt og jeg ble veldig glad da jeg fikk jobben. Jeg var klar over at de hadde hver sin respirator og trakeostomi og hele den pakken men jeg har aldri jobbet så nært mennesker på noen måte, jeg har aldri hatt noe med hjemmerespirator å gjøre før. Så egentlig alt var nytt, bare det å bruke seil og vaske ansiktet til noen var jo helt nytt for min del. Altså hvis jeg skal være helt ærlig så var de første dagene veldig mye inntrykk. Det var veldig mye man skulle lære, det var veldig mye man skulle få inn og huske. Og det var veldig merkelig rett og slett å plutselig skulle få til alle disse tingene. Men med en gang man begynte å bare gjøre det, jeg tror det var andre opplæringsdagen min, så prøvde jeg og ta host og sug og det er jo litt skummelt når du tar en tube ned i trakeostomien til noen. Men de guider deg og forteller deg at neste gang ta litt raskere eller litt sånn og sånn, og så til slutt nå føler jeg jo helt kjempetrygg på det og jeg kan bytte kanyle og alt. Jeg er blitt veldig trygg på hvor lenge de kan være uten luft, for når jeg snur de på natten så tar man av luften og snur de, og i begynnelsen så blir man ekstremt stresset og tenker «Herregud, de får jo ikke puste». Men så blir man trygg og vokser i oppgaven som personlig assistent. Du møter kanskje mange ganger oppgaver som du aldri har tenkt du skal kunne mestre eller få til, men samtidig at man våger å prøve. Når man kommer på dagen på jobb og så skal du polere en flippermaskin, jeg har jo aldri polert en flippermaskin ikke sant, så at man samarbeider og jobber tett med arbeidsgiverne sine og løser det her, at man er deres hender og føtter uten å være deres personlighet. At man lar de blomstre samtidig som man hjelper de og assisterer de i hverdagen. Altså det er jo veldig viktig først og fremst å gjøre ting med verdighet og respekt. At man kan smøre på en brødskive, men kanskje Øyvind vil ha mere smør, eller mindre smør. At man virkelig hører på de og hvordan de vil ha ting. For når man ikke kan gjøre det selv så er det veldig fint å fortsatt kunne bestemme det. Først og fremst så liker jeg Bjørn og Øyvind veldig godt, de er morsomme, de er lettvint og har veldig mye selvironi. Du trenger ikke å liste deg på tå for å være redd for å fornærme de på noen måte. De kan spøke med sin egen tilstand, og vi kan si «å, kiler det her» og ha en veldig lett tone. De er begge to glad og livlig, og kaller seg for livsnytere, så det er ikke noen dyster stemning, det er en veldig behagelig og trivelig stemning på jobb, det er mange trivelige assistenter og jobbe sammen med, å man jobber jo veldig nært de og. Og man utvikler jo et vennskap med de, Bjørn og Øyvind. «Gikk den opp igjen?» «Ja» «Å nei. Unnskyld» «Prøv igjen» «Å nei» «Hva?» «Er den der inne?» «Den sitter fast i garasjen, vi må vente litt» «Ja» «Han føler det han også» Det er en veldig variert jobb, du møter mye forskjellige ting, noen tenker kanskje at man får en pleier rolle men som Øyvind sier så blir det mer et serviceyrke. Tilpasse hverdagen deres og gjøre det de vil, hvis de vil se på film så tar man ned lerretet og flytter over hard disken og ordner klart. Man lager mye god mat, kanskje vi får smake på maten det er jo alltid en bonus. Ser filmer og generelt bare å ta de opp kan være morsomt fordi man spøker og har sine interne ting og man vet hva man skal gjøre for handlingene blir ikke i fokus det er liksom mer at man snakker om hva man har gjort idag. Man har tre dager med opplæring, en på hver vakt og så skal man være som en egen alene assistent. Og da skal man plutselig dusje de alene, og når man egentlig ikke har gjort det alene før, men flytte de i seil og bare sånne småting som man får til hvis man prøver og de forteller detaljert hva man skal gjøre. Kanskje man blir stresset med at de skal over her uten luft, når setter man på luften? At man snakker om disse tingene i forveien slik at man ikke står i en situasjon veldig stresset og begynner å gjøre ting som blir verre enn det blir bedre. Det er viktig å se mennesket og deres interesser og hva de ønsker, istedenfor «ok, skal du ha sug nå eller etterpå?» eller å begynne å stresse med slikt. de har levd med denne sykdommen så lenge, de kjenner den bedre enn de fleste leger gjør. Så man får en god opplæring og det er veldig viktig at man, hvis man ikke føler at man kan alt eller vet alt, spør og ber om ekstra opplæring eller så kan man si «jeg er ikke trygg på dette, kan noen være sammen med meg å gjøre dette?» At man har en åpen kommunikasjon både med de andre assistentene og de man er assistenter for. Så da spurte jeg Øyvind og de andre assistentene «Hva gjør jeg hvis strømmen går?» Man vet jo at respiratorene går på strøm. At man får en backup kunnskap så man har, at hvis det skjer noe så vet du at du har gjort ditt og at du har hatt den kunnskapen man trengte for å handle i den visse situasjonen. Hvis det skjer noe kritisk så vet du iallefall at du har gjort ditt, du har gjort ditt beste. Og ikke sitter igjen med en dårlig følelse av at «Jeg skulle gjort dette», «jeg burde ha visst dette». Så den opplæringen vi har fått har vært veldig bred men god også, man føler en trygghet. De fleste respiratorer har et backup batteri, og hvis ikke kan vi hente respiratoren i stolen som er ladet opp til sengen eller uansett flytte de. Hvis absolutt alle repiratorene ikke fungerer så må vi ta en bag inntil og klemme. Dette har vi gjort på opplæringen. Vi har både klemt hvor ofte de skal klemmes i minuttet og prøvd å klemme på lufthullet deres. Vi har to bag'er og da skal vi kunne være en på hver også får vi ringe slik at de kommer med et nødaggregat fra sykehuset. Skjer det noe slik at deres liv står i fare så skal vi kunne gripe inn. Og jeg er jo ikke faglært på noen måte og allikevel føler jeg at jeg kan være alene på jobb og føle meg trygg, å føle at jeg kan gjøre det som trengs. Og at guttene føler seg trygg på meg det er jo også ekstremt viktig. Det er absolutt viktig for min trygghet at vi har et slikt sikkerhetsnett fordi det er jo ting som f.eks at de får angst. Kanskje de ikke ønsker å snakke med meg om de tingene, kanskje de ikke ønsker å fortelle de innerste tankene til de assistentene som de må se hver dag. Det er veldig greit å kunne hjelpe de å ringe slik at de kan snakke med en prest, en god kompis eller den han ønsker. eller hvis strømmen går at man vet at det kommer et aggregat så vi slipper å stå å pumpe i 7 timer til strømmen er tilbake. At man har noen som kan hjelpe seg, jeg er jo ikke en lege, jeg kan ikke gjøre medisinske inngrep. Så det er veldig fint at noen kan gjøre det at man har de lett tilgjengelig.
Vanjas erfaringer med å ansette og samarbeide med personlig assistent
Når vi ansetter folk så er det jo litt det med kjemi, og humor, og glede. Humor og glede ja, de kan ikke være selvopptatt og selvsentrert og innadvent, det er ikke noen for deg. Vi skal være sammen mange timer i døgnet. Så det å ha opplæring det er ganske slitsomt. Jeg begynte som assistent hos Vanja for 15 år siden, når Vanja var 3 år gammel. Jobben min består hovedsaklig av å passe på at Vanja har det bra. På alle måter, ikke bare den medisinske biten, men at hun har en fin dag. At hun gjør noe som hun trives med. Når Vanja har sovnet så er det jo å passe på den medisinske biten, At hun har det bra i forhold til at hun får luft og nok oksygen. I tillegg passe på at hun ligger godt på natta. Det er jo assistenter her hele tiden, 24 timer i døgnet. Det viktigste er at vi blir venner, vi må være komfortabel på hverandre, og det må være et avslappet forhold så det går an å være her og være trygg på hverandre. Først og fremst at jeg og Vanja kan være venner og snakke om de ting som opptar oss og at det blir naturlig å ha en tredjepart som også kan være med uten at det blir sånn at det er noe man ikke kan snakke om, det må være avslappet. Det viktigste for at jeg skal føle meg trygg på jobben det er tid. Få lov til å bli kjent med Vanja på en rolig måte. Ha folk rundt seg som man kan spørre om man lurer på noe. Ikke bli satt i situasjoner som man føler at man ikke mestrer. Få lov til å ha en liten utdannelse selv, når føler jeg meg trygg. Når synes jeg det er ok at andre forlater rommet og jeg er alene i situasjonen. For det første, når du skal være i en sånn jobb så må du kunne tilpasse deg mennesker og du må kunne lese mennesker. Du må ha en connection med brukeren og være litt på samme nivå. Hvis jeg skulle gi råd til noen som kunne tenke seg å starte å jobbe sånn som det her, så først og fremst tenker jeg at man må gå inn i seg selv og tenke ønsker jeg å jobbe hjemme hos andre mennesker? I hjemmet til andre mennesker. For det er en helt annen situasjon enn å jobbe på et sykehus. Tilrettelegging hjemme har jeg vært veldig klar på, det skal være sånn som jeg kunne ha tenkt meg å jobbe hos noen. Så vi er jo veldig adskilt, men tett på. Vanja har jo rom i første etasjen og eget ansatt toalett og har eget bad nede, også har vi et utstyrsrom. Vi er jo sammen med henne hele døgnet, om det er en person på jobb så må den andre være tilstede. Vi er jo alene sammen med henne hver for oss, men ellers så er de to stykker. En vernepleier og en sykepleier. Men jeg mener jo at det å jobbe med Vanja er verdens beste jobb.